Jan Bauer

O trůn i o život

V tajných službách Otce vlasti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2013, 2014, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013, 2014, 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8745-1 (epub)

ISBN 978-80-243-8746-8 (mobi)

Kniha první

SMRT NA JAZYKU

Motto

Dopustíte-li se hříchu, ať vaše duše cítí lítost nad vaším životem, dokud se neutečete k prameni zbožnosti a milosrdenství. Jakkoliv je lidské hřešiti, přece je ďábelské ve hříchu setrvávat.

Karel IV., císař římský a král český

… ještě větším úskalím tkvícím v samé podstatě historických záznamů je přemíra negativ, což je disproporce pramenící z toho, že se dochovaly především zprávy o všem špatném – o pohromách, bídě, křivdách a rozbrojích. S historickými zprávami je to jako s denním tiskem. O tom, co je normální, se nepíše. Dějiny stojí na dokumentech, jež se dochovaly, a ty většinou pojednávají o válkách, katastrofách, zločinech a společenských nešvarech, neboť o těch se hovoří všude, ať již v záznamech ze soudních pří, ve smlouvách, nářcích moralistů, literární satiře nebo papežských bulách.

Žádný papež nikdy nevydal bulu, která by něco schvalovala.

Barbara W. Tuchmanová, americká historička

Léta od narození Ježíše Krista 1350

I

Výstavné průčelí hostince U Červeného kola na lineckém rynku budilo důvěru už na první pohled. Bylo znát, že patří jednomu z nejbohatších měšťanů, který si může dovolit zdobené mříže na oknech a na fasádě fresky zpodobňující zbožné výjevy z Nového zákona, jako třeba putování tří králů, vzkříšení Lazara a vyhánění kupčíků z chrámu mladičkým Ježíšem. Dominikán Pavel si se zalíbením prohlédl průčelí domu, za který by se jistě nemusela stydět ani Florencie nebo Bologna, předal uzdu svého vraníka ochotnému čeledínovi a prošel pod velkým, červeně nalakovaným loukoťovým kolem, které na mosazném řetězu viselo nad vchodem do lokálu. Ani vnitřek hostince ho svou úhledností nezklamal. Rozlehlá, čistě vybílená místnost měla černě natřený trámový strop, pod nímž byly do čtverce sestaveny dubové stoly pokryté plátěnými ubrusy a podél nich stály dlouhé lavice bez opěradel, zčásti zaplněné hlučícími hosty.

„Budete si přát, důstojný otče, něco k jídlu?“ oslovil německy Pavla vypasený chlapík s vodovýma očima a baňatým červeným nosem. Bradu měl sice hladce oholenou, zato ozdobenou velkou ohyzdnou bradavicí, z níž trčely tři štětiny.

„Milý synu, držím půst, a proto se spokojím s jáhlovou kaší,“ odvětil skromně Pavel a očima hledal volné místo, kam by se posadil.

„Když dovolíte, důstojný otče,“ zadrmolil ochotně hostinský, který si všiml dominikánova pohledu, „tady v koutě u zdi je místo, kde nebudete rušen. Smím vám nabídnout víno?“

Pavel se na něj podíval, mírně se usmál a škádlivě mu zahrozil prstem: „Odstup, satane! Řekl jsem přece, že držím půst.“

„Ach, promiňte, důstojný otče. Já už jsem tak zvyklý…“

„Tak si odvykni, můj synu,“ zamračil se Pavel a usedl na lavici do kouta. Měl odtud pěkný výhled po lokále a mohl pozorovat, jak se tu vybavují kupci a další hosté, které podle zaprášených plášťů odhadl na zbožné poutníky vracející se z Říma, kde si byli vyprosit papežské požehnání v letošním jubilejním milostivém roce. Pravda, papež Kliment VI. se sice nehnul z Avignonu a nevyhověl žádostem tisíců věřících včetně slovutného básníka Petrarky, aby znovu přenesl své sídlo do Věčného města, nicméně vyhlásil při příležitosti dosažené poloviny století milostivé léto spojené s otevřením jinak zazděných Svatých dveří baziliky svatého Petra. Právě tyto Svaté dveře měly prý být onou Zlatou bránou, jíž o Květné neděli vjel na oslíku do Jeruzaléma Ježíš Kristus. Proslýchalo se, že tuto bránu přivezl do Říma císař Vespasian poté, co římské legie v roce 70 od narození Ježíše Krista židovskou metropoli dobyly. Všeobecně se věřilo, že každému, kdo Svatými dveřmi projde, se dostane odpuštění všech hříchů, byť i těch nejhroznějších a nejodpudivějších. Však právě proto byly stále zazděny, aby to hříšníci neměli tak snadné. Pouze o papežem výjimečně vyhlášeném milostivém létě mohla být příčka z cihel uvnitř dveří probourána a dveřmi se dalo opět procházet. Po pravdě řečeno každý, kdo je spatřil, byl překvapen, že v Jeruzalémě měli tak malou bránu. V každém případě však zřejmě stačila k tomu, aby jí projel Ježíš na oslíkovi doprovázen svými učedníky a také svatou Máří Magdalénou, a s tím se církevní otcové spokojili. Vždyť právě nevelký rozměr Svatých dveří se jim zdál být zárukou jejich schopnosti smazávat hříchy. Však právě kvůli tomu se kdekterý hříšník dychtivě hrnul do Říma k velké radosti zdejších hostinských, krčmářů, vinárníků, kramářů, obchodníků, prodavačů svatých ostatků a památečních cetek, ale také prostitutek a zlodějů. Pro ně nastávaly skutečné hody. Jen považte, že do Věčného města přišel takový vyjukaný zbožný venkovánek odkudsi ze Saska nebo dokonce až ze Slezska, který neměl ani ponětí, jak to tady chodí. První hostinský ho obral o polovinu jeho celoživotních úspor a nějaká páchnoucí Dorota nebo šikovný poberta o zbytek. A to ještě mohl být rád, že ho ráno nenašli bradou vzhůru ve vodách Tibery!

Pavel dojedl svou jáhlovou kaši, zapil ji číšnicí donesenou vodou ze studny na dvoře hostince, položil na stůl několik měděných mincí a vydal se přes rynek ke kostelu svatého Martina, aby se tu pomodlil. Tlustý hostinský shrábl mince do svého kapsáře a chmurně se za ním díval. „Takových hostů víc a mohu to tady zabalit,“ povzdechl si polohlasně pro sebe.

Jeho tichou úlevu zaslechl kostnatý chlapík se snědou tváří, rozčepýřenými černými vlasy a pichlavýma tmavohnědýma očima.

„Opatrně na jazyk, příteli,“ napomenul tlouštíka s bradavicí. „Ten dominikán je nepochybně úředníkem Svaté inkvizice.“

„Jak to víte?“ polekal se hostinský.

„Co měl k jídlu? Jáhlovou kaši? Pak se nemohu mýlit. Tahle skromnost a důsledné dodržování půstu je pro inkvizitory příznačná. Několik jsem jich poznal a nepřál bych nikomu se jim dostat do drápů.“

„Vážně?“ vylekal se tlouštík a podezíravě se na černovlasého muže podíval. Něco se mu na něm nezdálo. Vypadal jako ďábel, alespoň tak si ďábla představoval. V kostele svatého Martina byl na zdi jeden takový vymalován. Ale tam na něj šlapal archanděl Gabriel a mával přitom plamenným mečem. Naštěstí tomu podezřelému černovlasému chlapíkovi chyběly rohy, jedno kopyto a ocas. Ale i tak měly ty jeho rozcuchané vlasy, pichlavé hnědé oči a vyzáblý, nápadně snědý obličej v sobě cosi vyvolávajícího úzkost a mrazení v zádech. Hostinský si uvědomil, že si ho dříve v lokálu vůbec nevšiml. Vypadalo to, jako by právě teď přiletěl rovnou z pekla.

Černovlasý kostnatý chlapík se od něho odvrátil a jakoby v zamyšlení poznamenal: „Co nebo koho tady vlastně hledá?“

„Kdo?“

„Ten inkvizitor přece.“

„Třeba to není inkvizitor,“ namítl opatrně hostinský.

„Třeba je to obyčejný řeholník řádu dominikánů.“

Černovlasý chlapík ponechal jeho námitku bez odpovědi. Jenom pokrčil rameny a vrátil se ke stolu k ostatním poutníkům. Hostinskému to nedalo, přispěchal za ním a s přehnanou úslužností se ho zeptal: „Co vám mohu nabídnout?“ Životní zkušenost ho naučila, že úslužnost v pravou chvíli se vždycky vyplatí. Ale než stačil černovlasý muž odpovědět, ozvaly se ze všech stran žádosti o další korbel piva nebo o kalíšek vína. Jen ten, koho se ptal, se kupodivu vůbec nevyjádřil a svýma tmavohnědýma očima si hostinského výsměšně přeměřil. Alespoň to tak zdánlivě vypadalo. Tlouštík se otřásl a rozhodl se, že už ke stolu poutníků nepůjde a pošle tam raději některou z číšnic. Možná to není ďábel, ale rozhodně s tím cizím černovlasým chlapíkem nechce mít nic společného. Vykročil směrem ke kuchyni, kde se nad otevřeným ohněm připravovaly večeře.

„Hej, Julie, vezmi si na starost stůl těch zbožných poutníků. Mám dojem, že mají pořádnou žízeň.“

Asi sedmnáctiletá blondýnka s mírným předkusem a pihovatými tvářemi jen poslušně odpověděla: „Ano, pane.“ Třebaže byla v hostinci nová, věděla, že hostinský Martin Wassermann je všemi vážený linecký měšťan a konšel k tomu, a ona se podle toho musí chovat a ve všem ho poslouchat.

„Když ti třeba sáhne na prsa, ne abys ho hned plácla přes ruku,“ napomínávala Julii matka. „Važ si svého místa. Hostinec U Červeného kola má dobrou pověst široko daleko, navštěvují ho bohatí hosté. Dej Bůh, abys tam mezi nimi potkala nějakého nápadníka!“

Julie o nápadníka nestála, protože se už tajně scházívala s dvacetiletým lodníkem Antonem, jenže ten byl na matčin vkus příliš chudý. A pokud jde o sahání na prsa, k ničemu takovému dosud nedošlo. Julii připadal hostinský a zároveň konšel Martin Wassermann na takové škádlení příliš zbožný. A tak si z celého matčina naučení vzala k srdci jen to, že na všechno, co hostinský řekne, se odpovídá slovy: „Ano, pane.“ Jemu to tak samozřejmě stačilo.

Zatímco Julie pilně roznášela žíznivým poutníkům korbely s pivem, poklekl dominikán Pavel ve zšeřelém poloprázdném kostele svatého Martina před bočním oltářem, zasvěceným Panně Marii, sepjal ruce a sklonil hlavu. Dřevěnou sochu ozařovaly plameny svící a zdálo se, jako by v jejich světle Bohorodička maličko ožívala. Pavel se ponořil do hlubokého rozjímání a přestával vnímat své okolí. Ale ne natolik, aby neuslyšel za sebou tiché kroky.

„To je dost,“ zašeptal. „Kde ses coural?“

„Promiňte, otče. Hovořil jsem s hostinským.“

„S tím tlusťochem?“

„Ano, namluvil jsem mu, že jste inkvizitor, a chudák tomu uvěřil.“

Pavel si povzdechl, nechal poznámku černovlasého hubeného chlapíka bez odpovědi. Teprve po chvíli se ho panovačně zeptal:

„Říkal jsi, že pro mne něco máš. O co jde?“

„Mám. Sleduji toho římského tribuna.“

„Bývalého římského tribuna,“ opravil ho dominikán.

„Jistě. Bývalého. Zjistil jsem, že má namířeno do Čech.“

„Vida, pak je to jasné. To mu asi namluvil ten blázen Petrarca.“

„Francesco Petrarca je velký básník,“ zaprotestoval černovlasý chlapík.

„A blázen…,“ dodal Pavel. „Velcí básníci zpravidla bývají velkými blázny,“ povzdechl si dominikán. „Kde najdeme toho Colu? Ve kterém hostinci nocuje?“ otázal se po chvíli ticha.

„Najdete ho na předměstí u přívozu v krčmě U Zlaté štiky.“

„Doprovodíš mne a ukážeš mi ho.“

„Zajisté, pane,“ odpověděl černovlasý muž ochotně.

„Budete s ním chtít mluvit?“

„Zatím není důvod. Musíš mi toho o něm zjistit co nejvíc.“ Byla už skoro tma, když dva muži opouštěli farní kostel svatého Martina. Po ulicích Lince procházeli městští biřici a loučemi zapalovali smolnice v železných koších, které stály na nárožích. Díky tomu bylo vidět alespoň v jejich okolí, ale jinak si večerní chodci raději nosili svá světla s sebou, aby nezakopli o nějakou překážku nebo nešlápli do koňského či dokonce lidského lejna. Během slabé chvilky došli dominikán Pavel a jeho černovlasý průvodce až na břeh Dunaje. Houstnoucí tmu prozařovala jen světla na lodích v nedalekém přístavu.

Z krčmy U Zlaté štiky k nim doléhal hlasitý křik. Vypadalo to, že se tam někdo pořádně hádá. Pavel se pousmál, přetáhl si kápi svého hábitu přes hlavu a vydal se rovnou k hospodě.

II

Cola di Rienzo, někdejší pán města Říma a samozvaný tribun, byl podsaditý chlapík se světlými kudrnatými vlasy a výrazným skobovitým nosem. V šedém cestovním plášti s kápí, jaký nosívají řádoví bratři cisterciáci nebo zbožní poutníci či prostě ti, kteří chtějí uniknout pozornosti svého okolí, splýval s prostředím zbožných křesťanů, co se vraceli z návštěvy Věčného města v době milostivého léta. Cola di Rienzo nebylo jeho skutečné jméno. Původně se totiž jmenoval Niccolò Lorenzo, do češtiny by se to dalo přeložit jako Mikuláš Vavřincův. Jeho otec Lorenzo nebyl žádný šlechtic, ale drobný krčmář v římské čtvrti Regola, matka Magdalena pak číšnice, kuchařka i pradlena v jedné osobě.

Niccolò sice měl šest sourozenců, ale to mu nepřekáželo, aby už jako dvanáctiletý o sobě nezačal všem tvrdit, že krčmář Lorenzo není jeho opravdový otec, ale jen pěstoun. Ve skutečnosti prý je potomek samotného římského císaře Jindřicha VII. Lucemburského, který ho měl zplodit v době své císařské korunovace v roce 1312. Niccolò se opravdu narodil následující rok v dubnu, tedy po devíti měsících, takže údaje zdánlivě souhlasily. Že byl Jindřich VII. s odpuštěním děvkař, který neponechal žádnou pěknou ženskou tvářičku bez povšimnutí, na tom také nebylo nic divného, a tak se opravdu mohlo stát, že v horkých letních dnech svého dramatického římského pobytu strávil šťastnou hodinku s pohlednou číšnicí Magdalenou. Ale ta to samozřejmě popírala a byla ochotná přísahat i na Panenku Marii, že byla svému choti vždycky věrná. Věřte však krásné ženě! Obalamutí vás, kdykoliv si zamane.

Chválabohu byl krčmář Lorenzo nad věcí, o podobné drby se nestaral, a když slyšel, že malý Niccolò na potkání každému tvrdí, že je císařský synek, prostě ho přehnul přes koleno a nařezal mu koženým páskem. Mnoho s ním však nenadělal. Chlapec měl tvrdou, byť zároveň vnímavou hlavu. V církevní škole patřil k nejlepším a nebylo divu, že páter Teobaldo ho doporučil na notářskou školu při papežské univerzitě. Tady Niccolò proslul nejen vybroušeným rukopisem, ale přímo čtenářskou vášní. Hltal všechny rukopisy, co se mu dostaly pod ruku, od spisů církevních otců počínaje svatým Augustinem, až po římské klasiky. Jeho zvláště zamilovaným autorem byl Titus Livius, který ho uhranul líčením dávných římských pověstí, a zejména chválou římských ctností a římské slávy a statečnosti. „Ach, kdeže jsou ty dávné doby,“ vzdychal smutně Niccolò nad pergamenovými stránkami. Stačilo zvednout hlavu a pohled na trosky, které zbyly z kdysi světovládného Říma, ho musel naplnit smutkem. Na někdejším hlavním římském náměstí Foru Romanu se k jeho žalu neprocházeli ctihodní senátoři, ale pásly ovce a strakaté kozy, z mohutného Kolosea zbyla rozlehlá ruina, v níž nebojovali gladiátoři, zato tady na políčcích rostla cibule, a na vítězném oblouku císaře Augusta rašila tráva a pýr. Věčný Řím se zvláště po odchodu papežů do Avignonu čím dál víc proměňoval v provinční hnízdo, kde spolu krvavě soupeřili o moc rodiny Collonů, Orsiniů, Savelliů či Gaetaniů nebo Contiů.

„Jednou to změním a obnovím slávu Říma,“ sliboval si obratný písař a notář, který si nechal říkat Cola di Rienzo. Už dávno přenechal otcovu krčmu svým bratrům a díky svému pěknému rukopisu a obratnému vyjadřování se stával vyhledávaným písařem a notářem. Zároveň však nepřestával snít a znovu a znovu si v hlavě vybavoval Vergiliovy verše: „… Ty však, Římane, hleď, bys mocí národům vládl, to bude umění tvé, dát pokoj světu a právo, laskav k poddaným být, však vzpurné rozdrtit válkou…“

Jenže kde je ten světovládný Řím? Zbyly z něj jenom pouhé trosky. A dokonce i do někdejšího sídla papežů Lateránského paláce zatéká děravou střechou. Jaký výsměch!

Čím více na to myslel, tím více nabýval Cola přesvědčení, že právě on je povolán k tomu, aby obnovil někdejší slávu a moc Říma. Vždyť byl přece levobočkem císaře! Tak proč by to neměl zkusit? Své fantastické představy o obnově římské slávy si mladý notář nenechával pro sebe. Hovořil o nich s mnohými měšťany, především představiteli řemeslnických cechů, kteří za ním přicházeli se svými úředními starostmi. Většinou jeho úvahy odbývali mávnutím ruky, jako by odháněli zvláště dotěrnou mouchu nebo komára, ale našli se i tací, kdo uznávali, že ten mladý písař „to má v hlavě srovnané“. Ostatně jen trochu uvažujte! Kdyby tak starobylý Řím znovu rozkvetl k dávné slávě a moci, měli by z toho přece prospěch všichni obyvatelé města. V krčmách a hostincích by bylo plno, obchody by jen kvetly a řemesla rovněž.

„Měl bys promluvit se Svatým otcem, aby se z Avignonu vrátil k nám do Říma!“ povzdechl si předák cechu římských obuvníků Giovanni Metella, který právě potřeboval sepsat jakousi supliku.

„Jenže ten tě nepřijme,“ dodal skepticky.

„Proč by mne nepřijal, ševče Giovanni?“ namítl Cola. Metella se rozpačitě podrbal na hlavě. „Svatý otec přece nepřijímá každého,“ odpověděl po chvíli pomalu.

„Uvaž, sice umíš hovořit a psát vskutku vybroušenou latinou, kam se na tebe mnohý farář hrabe, máš školy, ale jsi jen synem obyčejného krčmáře.“

Cola spolknul poznámku, že ve skutečnosti byl jeho otcem císař Jindřich, celý se jakoby nahrbil a zmlkl. Po chvilce ho však cosi napadlo.

„Za několik týdnů pojede do Avignonu k papeži poselstvo, které má přijmout z jeho rukou senátorské úřady a odpřisáhnout mu věrnost. Vede ho Stefano Colonna a Francesco de Vico. Mohl bych jet s nimi…“

„Ale Niccolò, to jsou přece šlechtici!“ namítl Giovanni.

„A proč by mezi nimi nemohl mít římský lid své zastoupení?“

„Ty by ses toho chtěl ujmout?“

„Když mě představitelé cechů a radní podpoří…“ V Colově hlase bylo znát váhavou naději.

Švec Giovanni se znovu podrbal ve vlasech jako vždycky, když byl uveden do rozpaků. Má toho bláhovce odmítnout, říci mu, že se dočista zbláznil? Ale kdyby měl Římany někdo opravdu zastupovat, nejen ti zpropadení Collonové, Orsiniové nebo Savelliové, cožpak by se tenhle mladý písař k tomu nehodil nejlépe? Cožpak jeho latina a přednes nejsou takřka dokonalé?

„Proč ne? Zeptám se na cechovní schůzi. Každopádně tě navrhnu. Považ, blíží se rok 1350, to je polovina století. Kdyby nám tak na něj Svatý otec vyhlásil milostivé léto! S přívalem poutníků by se hned tržby hnuly!“

„Slibuji ti, že k tomu papeže přemluvím. Co víc, požádám ho jménem římského lidu, aby se vrátil zpátky do Říma!“

„Ale Stefano Collona tě s sebou nevezme. Neuraž se, Niccolò, pro něj jsi jen obyčejný hadrník!“

„Nevadí. Půjdu do Avignonu třeba sám, když mi obstaráš pověřovací listinu s pečetěmi všech cechů,“ vyhrkl zapáleně Cola a hned dodal: „Víš ty co, Giovanni? Tu listinu si napíšu sám. Ty mi dáš na ni pečeť za ševce, Matteo Peci za kameníky, Theodor Corsi za zlatníky, Maurizio Gaspari za pekaře, zkrátka sám si obejdu předáky všech cechů. Vždyť každý řemeslník, kupec, kramář, pekař či krčmář bude mít z milostivého léta prospěch. Do Říma se jen pohrnou lidé, aby si vyprosili odpuštění hříchů a snad se i papež vrátí a s jeho pomocí pozvedneme znovu slávu Věčného města!“

Stefano Collona se sice Colovi vysmál, když ho požádal, aby se mohl přidat k jejich deputaci do Avignonu, když však spatřil listinu opatřenou cechovními pečetěmi a sepsanou Colovou vybroušenou latinou, jen pokrčil rameny.

„Chceš-li zastupovat římský lid, proč ne?“ usmál se poťouchle a pomyslel si něco o tom, že toho ubožáka stejně Svatý otec nepřijme. Na druhou stranu ho jako budoucí senátor a vládce Říma nemohl odmítnout. Stejně jako všichni Collonové si zakládal na dobré pověsti rodu a nechtěl si cechy a cechovní mistry proti sobě zbytečně pohněvat. Ať si to rozhodne papež Kliment VI., pomyslel si a víc se o Colu nestaral. Nemohl tušit, že tohoto bezvýznamného písaře bude jednou poslouchat celý Řím!

Ach, Avignon, nebyl sice zdaleka tak velký jako Řím, ale Colu nadchnul svým ruchem, svou velkolepostí a skvělostí papežského paláce, který právě nechával papež nákladně přebudovávat. Vypadal sice spíše jako pevnost než vznosné paláce starobylého Říma, ale i tak byl sídlem ohromujícím a důstojným božího náměstka na zemi. Ale zatímco oba nové senátory Stefana Collonu a Francesca de Vica přijal Kliment VI. k audienci dva dny po příjezdu římské deputace do města, o Colu di Rienzo nejevil žádný zvláštní zájem.

„Cože, ještě jeden Říman? Snad také chce potvrdit senátorskou hodnost a přísahat mi věrnost?“ opáčil s úsměškem, když mu sekretář sdělil, kdo ještě usiluje o přijetí.

„Prý je to notář a písař římské městské rady. Říká o sobě, že přichází v zastoupení římského lidu.“

Kliment VI. se povýšeně usmál. „V zastoupení římského lidu? Co je to za blázna?“

„Jestli můžeme něco říci, Svatosti…,“ váhavě se ozval Stefan Collona, který stále ještě před papežem uctivě klečel.

„Ale jistě že můžeš, synu,“ pokynul mu milostivě Kliment VI. a pátravě se na něj zadíval svýma výraznýma hnědýma očima.

„Jmenuje se Niccolò Lorenzo, ale nechává si říkat Cola di Rienzo. Pokud vím, je to syn prostého krčmáře, byť vzdělaný.“

„Říkáš vzdělaný, synu? Co mi radíš, mám ho přijmout?“

„Neodvažuji se radit Vaší Svatosti,“ opáčil Collona a pro sebe považoval celou záležitost za vyřízenou. A papež se už k osobě Coly di Rienzo nevrátil.

Kdo ví, jak by to dopadlo, nebýt básníka a papežského notáře Francesca Petrarky, jehož nešťastný zástupce římského lidu náhodou potkal v jedné avignonské taverně. Dobře si pamatoval jeho tvář, protože ho před rokem právě Stefan Collona při slavnosti na římském Kapitolu ozdobil vavřínovým věncem a jmenoval básníkem laureátem.

„Ach, Mistře, pamatuji si vás…“

Petrarca překvapeně postavil svou zpola dopitou číši zpátky na stůl a zvědavě se zahleděl na Colu.

„My se známe, pane?“

„Cola di Rienzo je mé jméno. Jsem notářem římské městské rady.“

„Ach tak, vy jste z Věčného města, předurčeného stát se vládcem Itálie!“ zvolal básník s patosem v hlase.

„Kéž by tomu tak bylo!“ povzdechl si nešťastně Cola.

„Zdá se, že máme stejné zájmy, pane. Oba chceme pozvednout Řím k někdejší slávě. Jakže se jmenujete? Cola di Rienzo? To jméno si budu pamatovat.“

Náhodné setkání s Petrarkou zcela změnilo Colův život. Básníkova přímluva mu otevřela dveře papežovy audienční síně a on sám povzbuzen jeho slovy se konečně rozhodl doopravdy vzít osud Říma do svých rukou…

Di Rienzo si povzdechl. Jak už je to všechno dávno! Zažil cestu vzhůru, hvězdnou slávu i strmý pád. Ta temná řeka, která tiše plynula u jeho nohou, nebyla Tibera, ale Dunaj. Prý až sem kdysi přišli římští legionáři. Až sem, k úpatí Hercynského lesa, o jehož hrůzách psal i velký Caesar, musel uprchnout. Když byl donucen zříci se úřadu tribuna, nejdříve se ukryl do skalnatých a neschůdných Abruzz a posléze tajně v oděvu prostého poutníka opustil Itálii. Šli po něm všichni. Nájemní vrazi vznešených římských rodin, agenti papeže i Svaté inkvizice. Zdálo se mu, že mu zbývá jen Praha, metropole Českého království, kam se chtěl uchýlit pod ochranu svého nevlastního synovce římského a českého krále Karla. Což nebyl vnukem císaře Jindřicha Lucemburského, Colova nepochybného otce? Ale o tom už raději nikde nemluvil. I stěny mívají uši a podobná slova by ho mohla snadno přivést až na hořící hranici. To řekne až svému synovci Karlovi… Pokud se ovšem do té Prahy dostane.

Bývalý římský tribun se otočil. Zdálo se mu, že ho ve tmě někdo pozoruje. Ne, nemýlil se. Stáli tam dva vysocí muži, jeden z nich v mnišském hábitu. Teď večer nerozeznal jeho barvu, ale zdálo se mu, že je černá. A černý hábit nosívají bratři dominikáni, z nichž se rekrutují agenti Svaté inkvizice. Colovi přeběhl mráz po zádech. Hlavně nesmí propadnout panice, ale nenápadně se znovu vrátit do krčmy U Zlaté štiky a splynout s davem zdejších pijáků. Jen klid! Pomalu se otočil a se skloněnou hlavou se vydal k temné, jen spoře osvětlené jednopatrové budově, kde to hlučelo opileckými hádkami.

Pavel se za Colou pozorně díval. Když mu bývalý římský tribun zmizel ve dveřích, pomalu se otočil a spolu se svým společníkem se vracel na linecký rynek k Červenému kolu.

III

„Prý pocházíte z Říma,“ ozval se hluboký hlas plynnou italštinou.

Cola di Rienzo se překvapeně otočil. To mu ještě tak chybělo, aby ho tady na stovky mil od rodného města někdo poznal!

„Kdo se ptá?“ opatrně se otázal vysokého štíhlého muže v koženém kabátci a s mečem po boku.

„Promiňte, ani jsem se nepředstavil. Jsem zeman Pavel z Vršovic a žiji v Praze.“ Převlečený dominikán ani příliš nelhal. Pavel se přece opravdu jmenoval, pocházel z nižší šlechty, jen ten přídomek si upravil podle jedné vesnice nedaleko hradeb Nového Města pražského.

„Jak to, že umíte tak dobře italsky?“

„Studoval jsem kdysi v Padově.“

„Aha,“ Cola di Rienzo zaváhal. Mohl to být agent Svaté inkvizice nebo některé z římských šlechtických rodin, která mu nemůže zapomenout, že dal jejich příslušníka popravit. A že těch setnutých bylo dost! Ale zeman Pavel, pokud se tak opravdu jmenoval, se tvářil docela přívětivě, a jestli je skutečně z Čech, mohl by mu být užitečný alespoň radou.

„Jsem notář Niccolò…,“ začal Cola váhavě a otcovo jméno raději ani neuvedl. „Opravdu pocházím z Říma. Mimochodem kdo vám to pověděl?“ Bývalý tribun se na Pavla zkoumavě podíval.

„Někdo z těch zbožných poutníků, kteří se vracejí z milostivého léta,“ mávl převlečený dominikán rukou.

„Už ani nevím, který. Pili jsme víno, vzpomínali na Řím a kdosi řekl, že právě vy jste odtamtud. Měl jsem z Říma spolužáka, jistého Bonaventuru. Složil pak řádové sliby, přijal, tuším, jméno Alfons a je teď prý převorem v kterémsi cisterciáckém klášteře.“

„Převor Alfons? Neznám,“ popravdě přiznal Cola.

„Však ani nemůžete znát, příteli. Prý máte cestu do Prahy. Mohli bychom cestovat spolu. Mám tady koně…“

Byla to výzva a Cola di Rienzo zaváhal. Až doposud putoval buď pěšky, nebo se svezl s některým povozem. Nabídka toho Čecha se mu zamlouvala. Zdál se to být slušný chlapík. Navíc pokud je, jak říká, studovaný, mohli by si cestou o lecčems povídat. A jestli zná někoho z královského dvora, bude to jen vítané. Po ničem Cola netoužil víc, než si zjednat nějakou protekci, která by mu umožnila audienci u římského a českého krále Karla. Zaváhal a doznal: „Ale já nemám koně.“

„Nevadí. Seženu ještě jednoho. Náhodou jsem při penězích.“ Pavel si významně poklepal na kožený váček u opasku. „Měl jsem tady nedaleko Lince dědické řízení a můj vzdálený bratranec mě vyplatil.“

„Vážně? Vy byste úplně cizímu člověku koupil koně?“

„Koupil? To ne, ale půjčil. Až dojedeme do Prahy, bude zase můj.“ Pavel se na Colu široce usmíval.

Snad to není past? napadlo di Rienza. Taková šťastná náhoda snad ani nemůže být pravda. Stále ještě trochu váhal a nezbavoval se své ostražitosti. Ale cožpak to nebyla náhoda, když kdysi v té avignonské taverně potkal Petrarku? Šťastná náhoda, která mu otevřela dveře k papeži Klimentovi VI. Třeba tenhle zeman Pavel mu otevře cestu ke králi Karlovi. Cola přitom ani netušil, jak blizoučko je ve svých úvahách pravdě.

„Bydlíte tady u Zlaté štiky?“ Bývalý tribun váhavě přikývl.

„Pokud máte zájem, budu vás zítra ráno čekat před krčmou se dvěma jezdeckými koňmi. Pokud ovšem nemáte příliš mnoho zavazadel.“

Cola rozpačitě rozhodil rukama: „Mnoho zavazadel? Jen jeden vak.“

„Výtečně. Předpokládám, že jeho obsah se vejde do sedlové brašny.“ Po těch slovech Pavel podal di Rienzovi ruku, jako by už byli kdovíjak skálopevně domluveni. „Tak zítra ráno tady,“ dodal, otočil se a pomalým krokem se vydal zpátky na linecký rynek. Cola se za ním díval, jako by stále nemohl uvěřit, že tak nečekaně získal společníka na cestu do Prahy. Býval by se rád ještě zemana Pavla na něco zeptal, ale jaksi k tomu nedostal příležitost. Nevadí, pokud se skutečně zítra ráno před krčmou objeví se dvěma osedlanými koňmi, jistě bude cestou na české pomezí k otázkám času dost. Hlavně musí zjistit, na koho se v Praze může obrátit. Pokud věděl, král Karel přivedl do české metropole mnoho italských mistrů kameníků, sochařů a malířů, ale také řeholníků, a tak snad tam nalezne našince, s nímž se domluví, a snad mu i sjedná přístup ke dvoru.

Cosi ho však stále ponoukalo, aby si něco zjistil o svém náhodném známém. Co když je to agent nebo provokatér? Ne, rychle odvrhl tuhle vtíravou myšlenku. Tvář onoho zemana Pavla z Vršovic byla až příliš bezelstná a přátelská, Cola hodně dal na první dojem, jaký v něm lidé zanechali, a tenhle vysoký chlapík se zdál být dobrý a možná až trochu naivní člověk. Snad mu opravdu jde jen o společníka na cestě, nechce putovat sám, čemuž se vzhledem k tomu, co se povídalo o divokých hvozdech na rakousko-českém pomezí, ani nedivil.

Následující den ráno spatřil Cola di Rienzo před krčmou svého nového známého v sedle dobře rostlého ryzáka. Vedle nepokojně přešlapoval osedlaný vraník s dlouhou hřívou.

„Ten je pro vás, Niccolò,“ zazubil se Pavel z Vršovic.

„Nebude pro vás moc divoký?“

„Sice jsem v sedle dlouho neseděl, ale býval jsem dříve dobrým jezdcem,“ odvětil Cola, poplácal vraníka po hřbetě a upevnil k jeho sedlu svůj nevelký vak. „Pořád nemohu pochopit, proč jste se mne ujal,“ začal opatrně, když už se vyhoupl na koňský hřbet.

„Co je na tom tak k nepochopení?“ usmál se Pavel.

„Prostě jsem nechtěl cestovat sám.“

„A že jste si vybral právě mne?“

„Snad právě proto, že jste z Říma,“ odvětil co nejlhostejněji převlečený dominikán a popohnal koně po cestě vedoucí k pomezním lesům.

Cola di Rienzo byl rád, že stále spolu hovoří italsky. Uměl sice výtečně latinsky, ale německy se nedomluvil. Už proto mu byla Pavlova společnost vítaná, byť ho stále neopouštěl pocit jistého podezření, že to není jen tak a že se se zemanem Pavlem nesešel náhodou. Co když ho hodlá ve spánku zavraždit? Co když má u sebe jed, který mu dá do jídla nebo do vína? Co když ho v noci sváže a odvleče do Avignonu nebo až do Říma? Třeba má někde společníky, s nimiž ho tajně sleduje. Ne, dost! To je příliš bujná fantazie. Musí se smířit s tím, že už je jen bývalý římský tribun, že je obyčejným vyhnancem bez domova a měl by být rád za každou projevenou přízeň. Proč by ho měl hned každý, na koho natrefí, poznat a chtít zavraždit nebo zajmout? Ale proč ho zeman Pavel včera tak znenadání oslovil? Proč by chtěl nějakému sobě neznámému římskému rodákovi pomáhat?

Zkrátka, v Colovi se svářily zcela protichůdné pocity, a místo aby se sám vyptával, jak si původně sliboval, zcela pohroužen do svých divokých myšlenek jen půlvětami odpovídal zemanu Pavlovi. Navečer dojeli do malé vesnice v klínu hlubokých lesů, kde sice nebyl žádný hostinec, ale Colův nový známý dojednal za hrst stříbrných grošů s jedním sedlákem nocleh a večeři.

„Vzácní páni, pokud vám nevadí, že budete spát na slámě,“ strachoval se hospodář, nepříliš vysoký muž s tváří zbrázděnou ostrými vráskami a lemovanou zrzavým vousem a mozolnatýma rukama velkýma jako lopaty.

„Když budeme mít střechu nad hlavou… Vypadá to totiž na déšť,“ odvětil Pavel a starostlivě se podíval k západnímu obzoru, kde se nad lesnatými kopci kupily velké temné mraky.

„Nebojte se, zmoknout vás nenechám,“ uklidňoval je sedlák.

„K večeři máme jen ovesnou kaši s medem a mléko. Doufám, že tím vzácné pány neurazím.“

„Jsme jen zbožní poutníci, putujeme z Říma, kde jsme si byli při milostivém létě vyprosit odpuštění hříchů,“ lhal Pavel.

„Řím…“ Hospodář si povzdechl. „Jestlipak jste viděli Svatého otce?“

„Kdepak. Papež už pěkných pár let sídlí v Avignonu,“ vysvětloval mu převlečený dominikán.

„Kde je ten Avignon?“ Sedlák o světě zjevně příliš mnoho nevěděl.

„Ve Francii.“

„Aha,“ přikývl hlavou jejich hostitel a už se raději nevyptával, protože o Francii, stejně jako o Avignonu, slyšel poprvé v životě. Poutníci a cestující kupci se tady zpravidla nezastavovali. Několik mil odtud byla dřevěná kaple zasvěcená Panně Marii a vedle ní stál hostinec zbožného jména U Bohorodičky. Ale tihle dva, co k němu náhodou zabloudili, o tom buď nevěděli, nebo už nechtěli dále štvát koně. Udělali dobře, protože jemu, Zrzavému Horstovi, jak mu tady všichni říkali, z toho kápne pár stříbrňáků, které se vždycky hodí.

Cola di Rienzo spořádal kaši, zapil ji mlékem a nechal se čeledínem odvést do stodoly, kde jim na slámě připravili nocleh. „Vy, Pavle, ještě nepůjdete spát?“ otázal se svého společníka, ale ten jen zavrtěl hlavou.

„Půjdu ještě dohlédnout na koně.“

„Proč? Tady čeledín se o ně jistě postaral.“

„Mám pro koně slabost, která se mi na cestách mnohokrát vyplatila,“ usmál se omluvně Pavel a vyšel do dvora. Byla už skoro tma, nebe se zatáhlo a voda byla přímo cítit ve vzduchu. Snad nás tady nebude nikdo hledat, pomyslel si dominikán. Dobře věděl, že několik mil odtud je u kaple Panny Marie hostinec, ale schválně zastavil tady a v náhodně vybraném statku požádal o nocleh. Ani na chvíli nepochyboval o tom, že Cola di Rienzo je sledován. Jestli se mu až do hornorakouského Lince dařilo unikat v houfu vracejících se účastníků římského milostivého léta, nyní je, aniž to tuší, odkázán jen a jen na něj. Byla by smůla, kdyby se mu teď na pomezí Českého království něco stalo. Pavel položil dlaň na jílec svého meče, vyšel ze dvora a pomalým krokem se vydal nevelkou vesnicí, jejíž jednotlivé usedlosti byly jako korálky na náhrdelníku roztaženy podél vzhůru stoupající cesty. Minul vahadlovou pumpu a malou dřevěnou zvoničku, kde se zřejmě zvonívalo poledne a klekání, ale také ohlašovalo úmrtí někoho z místních. Pavel doufal, že tohle poslední zvonění tady neuslyší. Prošel vsí až nahoru za poslední roubenou stodolu s doškovou střechou a pak se otočil a zase se pomalu a rozvážně vracel zpátky. Ve dvou dvorech se rozštěkali psi, kdesi zabečely ovce. Jinak bylo všude ticho. Když cestou zpět minul zvoničku, dalo se do deště. Pavel přidal do kroku a napadlo ho, že si měl vzít klobouk. Takhle bude mít mokré vlasy.

„To jste vy, pane?“ otázal se ho sedlák, když vešel do dvora, kde byli ubytováni na noc.

„Ano,“ odvětil Pavel. „Máte tady klid.“

„Kéž by to vydrželo,“ povzdechl si Zrzavý Horst.

„Máte snad z něčeho strach? Z lapků?“

„Ti sem nepáchnou. Co by si tady u nás tak vzali? Spíš z vojáků. Za mého otce, když pasovský biskup válčil s Rožmberkem, vypálili celou vesnici.“

„Král Karel to nedopustí,“ namítl Pavel.

„Král Karel je daleko a Bůh zase vysoko. Nikdo nám nepomůže.“

Dominikán pokrčil rameny. „Kam chodíte do kostela?“ zeptal se, aby řeč nestála.

„Až do Vitorazi. Znáte to tam, pane?“

„Ano,“ přiznal Pavel. „Je tam farní kostel zasvěcený apoštolům Petrovi a Pavlovi. To máte opravdu daleko.“

„Však tam chodíme jen na velké svátky.“

„Tak dobrou noc.“

„Dobrou noc, pane.“

Cola di Rienzo ve spánku spokojeně oddechoval. Pavel odepjal svůj meč, položil si ho na dosah, kdyby ho snad potřeboval, a natáhl se do slámy vedle něj. Dlouho poslouchal, jak do střechy bubnují kapky deště, a spánek stále nepřicházel.

IV

Ke spokojenosti dominikána Pavla proběhla další cesta do Prahy bez komplikací. Byl přesvědčen, že je nikdo nesledoval, a pokud ano, bezděky se jim ho podařilo setřást. Však si také dával pozor, vyhnul se i Budějovicím a raději jim k nocování vybral odlehlý hostinec nedaleko Borovan. Di Rienzo, zdálo se, pochopil, že jeho společník nemá žádné vedlejší úmysly a čím dál víc zaváděl řeč na Prahu a dvůr krále Karla. Pavel odpovídal zdrženlivě, spíše se snažil vytáhnout z Coly, jaké má záměry. Ale římský tribun byl v tomto ohledu opatrný a ani náznakem mu nic neprozradil o svých plánech. „Kde se v Praze scházejí mí krajané? Kde bych mohl naleznout dočasné útočiště?“ zeptal se zdánlivě lhostejně, byť bylo na jeho hlase znát jisté vzrušení.

„Na Novém Městě pražském nedaleko kostela svatého Jindřicha má zahradu a dům apatykář a lékař Angelo z Florencie. Pokud vím, posílá léky i Jeho Milosti králi Karlovi a Jeho Eminenci pražskému arcibiskupu Arnoštovi z Pardubic,“ odpověděl Pavel.

„Jistě by se o vás jako o krajana postaral. Budete-li o to stát, přimluvím se za vás.“

Cola se jeho návrhu dychtivě chopil: „Vy byste byl tak laskavý? Znáte toho apatykáře?“

„Trochu. Každopádně vás k němu zavedu. Záleží jen na vás, zda se s ním domluvíte.“ Převlečený dominikán se tvářil, jako by ho nějaký Angelo z Florencie vůbec nezajímal. Ve skutečnosti věděl, že právě u něho bude mít Colu pod dohledem, než se panovník vrátí ze zasedání říšského sněmu v Norimberku.

K hradbám Prahy dorazili od pankráckého návrší až za večerního šera. Pavel se obával, aby to stihli, než se uzavřou brány Nového Města pražského. Popohnal koně a di Rienzo mu na vypůjčeném vraníku sotva stačil. Ke Svinské bráně u kostela svatého Jana na Bojišti přijeli zároveň s několika kupeckými povozy a Pavel si narazil klobouk hlouběji do čela a vedl svého společníka schválně v hloučku jiných jezdců, aby tak snáze unikli pozornosti městské stráže. Biřici mívali občas zvláštní nápady a vyptávali se příchozích, odkud jsou a jaké jsou jejich úmysly.

Nové Město je uvítalo silným zápachem prasečích výkalů ze Svinského trhu, který začínal hned za bránou. Colovi to bezděčně připomnělo Řím. Jen s tím rozdílem, že Nové Město spíše vypadalo jako polní ležení vojska nebo rozlehlá vesnice než skutečné město. Král Karel vydal privilegium o jeho založení teprve před dvěma lety a za tu dobu se podařilo vybudovat pouze část hradeb, které spojily v jeden celek několik rozptýlených vesnic kolem farních kostelů, jako byl zmíněný svatý Jan na Bojišti či svatý Vojtěch nebo svatý Jindřich. Dosud tu nevedly žádné ulice, většinou dřevěné domy vyrůstaly, jak se to komu hodilo, nechyběly provizorní, ledabyle postavené boudy, na volných prostranstvích se popásaly krávy, kozy a ovce, ale jinak všude kolem kypěl život, každou chvíli objížděli hromady kamení a staveniště, na němž se přes blížící se soumrak pilně činili zedníci, kameníci, tesaři a přidavači vlekoucí plná vědra vápna z vápenic.

Pavel vedl Colu z kopce kolem rotundy svatého Štěpána, vedle níž už vyrůstal pod lešením nový trojlodní chrám, na Koňský trh, kde vesměs roubené stavby obklopovaly rozlehlou blátivou plochu, jejímž prostředkem tekl po svahu směrem k Vltavě špinavý potok.

„Vidíte ten bílý dům?“ zeptal se Coly. Římský tribun přikývl. Ostatně byl to jediný kamenný dům v sousedství kostela svatého Jindřicha. Hned za ním se rozkládala dlouhá zahrada lemovaná vzrostlým ořeším.

„To je dům apatykáře Angela. Počkejte tady, prosím. Půjdu napřed a zeptám se ho, zda vás ubytuje.“

„Děkuji. Jste laskavý,“ vděčně odpověděl di Rienzo. Jeho cesta byla u konce, a dá-li Bůh, snad ho onen apatykář z Florencie uvede na královský dvůr, má-li ty styky, o nichž se zmiňoval jeho průvodce. Tribun cítil, že se mu únava rozlévá do všech údů a s úlevou sklouzl ze sedla. Jakýsi mladík ho česky oslovil a ukázal na jeho vraníka, ale Cola mu nerozuměl, a tak jen pokrčil rameny. Mládenec mávl rukou a zmizel v hloučku zevlounů postávajících před hostincem U Zlaté husy.

Pavel zatím vešel do domu. „Co si přejete?“ oslovila ho v mázhauzu tmavovlasá dívka, nepochybně apatykářova dcera.

„Ty jsi Thea, viď?“ usmál se na ni.

Děvče si ho nedůvěřivě přeměřilo pohledem. Ten vysoký chlap se zaprášenou tváří, v koženém kabátci a s mečem, který mu visel po boku, mohl být kdokoliv. Lapka, šlechtic, žoldnéř či kupec, který se vrátil z dlouhé cesty. Ostražitost tedy byla na místě.

„Tvůj otec je doma?“

„Co mu chcete?“ opáčila Thea nevlídně. Pavel se jí příliš nelíbil, ale její otec se stýkal s nejrůznějšími lidmi, a tak byla zvyklá na ledaskoho. Přesto si stále zachovávala jistou ostražitost. „Jak to, že mne znáte?“

„Což ty už neznáš mne?“

„Měla bych?“

„Představ si, že nemám na sobě tenhle kožený kabátec ani meč, a místo toho jsem oblečen do černého mnišského hábitu.“ V očích mu zahrály pobavené ohníčky.

„Vy jste dominikán Pavel? Vskutku? Ach, odpusťte, důstojnosti, že jsem vás hned nepoznala.“

„To je dobře, že jsi mne nepoznala,“ tajemně se zatvářil Pavel.

„Mám jisté poslání, a proto nosím tenhle převlek.“

„Ach, promiňte, moc se omlouvám, důstojnosti, hned pro otce dojdu.“ Thea věděla, že dominikán Pavel je ve službách krále Karla, prý jsou dokonce blízcí přátelé, ale nic víc jí nebylo známo a její otec jí kladl na srdce, aby nebyla zbytečně zvědavá. „Přílišná zvědavost zkracuje život,“ říkával.

Netrvalo dlouho a na dřevěných schodech se ozvaly rychlé kroky, jak po nich kdosi náramně hbitě sestupoval.

„Kdepak je důstojný otec Pavel?“ vyhrkl drobný černovlasý mužík s živýma černýma očima.

„Stojím před vámi, mistře Angelo,“ usmál se dominikán.

„Na mou věru, to je dokonalý převlek. Blahopřeji. Málem bych vás, důstojnosti, nepoznal. Přicházíte si snad pro nějakou léčivou bylinku pro Jeho královskou Milost? Co vás ke mně přivádí? Neposadíme se? Smím vás pozvat na pohár skvělého vlašského vína?“ Apatykář byl vtělená vstřícnost.

„Vaše pozvání zní lákavě, mistře Angelo, ale spěchám a potřebuji od vás cosi jiného. Mám venku jednoho známého. Přichází z Říma a hovoří jen italsky a latinsky. Ujměte se ho, prosím. Dost mi na tom záleží.“

„Krajana se vždycky ujmu rád. Zvlášť, když se za něj přimlouváte vy, důstojnosti. Kdopak to je?“

„To je právě to, co vám nemohu prozradit, pokud vám to neprozradí on sám.“

Apatykář se zatvářil chápavě: „Rozumím. Na nic se nevyptávat.“ Široce se usmál a zamnul si rukama. „Na jak dlouho ho mám ubytovat?“

„Nevím,“ přiznal Pavel. „Nebude vám to vadit?“ dodal opatrně.

„Nebojte se. Pro vás, důstojnosti, udělám cokoliv.“

„Děkuji. Mám ještě jednu prosbu. Svému hostu, jmenuje se Niccolò, neprozrazujte, kdo ve skutečnosti jsem. Bude vás žádat o přímluvu, aby ho přijala Jeho královská Milost, ale ta je momentálně v Norimberku. Až se vrátí, sám se toho ujmu. Ten chlapík z Říma je mimořádně důležitá osoba.“

„Nic jsem neslyšel. Nebojte se, nezklamu vás, důstojnosti.“ Angelo na Pavla významně zamrkal.

„Díky, mistře.“

Pavel se po těch slovech rychle otočil a vyšel z domu. Di Rienzo, který postával přede dveřmi, se na něj tázavě podíval.

„Jste očekáván, Niccolò. Můžete vejít dovnitř už bez mého doprovodu. Vašeho koně si ovšem nyní zase odvedu. Už ho nebudete potřebovat.“

„Jak vám to oplatím? Uvidím vás ještě?“

„O tom nepochybujte.“ Pavel se tajemně usmál, až z toho úsměvu Colovi z nejasných důvodů přeběhl lehký mráz po zádech. Není to vlastně past? Červ pochyb se znovu ozval. Ale zeman z Vršovic jen zdvořile pokývl hlavou a měl se k odchodu.

„Směl bych vás na rozloučenou z vděčnosti obejmout?“

„Jistě, příteli Niccolò.“

Oba muži si padli do náruče, ale jejich obětí trvalo jen krátce. Pavel se z tribunovy náruče rychle vymanil, vyhoupl se do sedla svého koně, zamlaskal na vraníka, který se k nim poslušně připojil. Niccolò za nimi ještě chvíli mlčky hleděl a pak vstoupil do domu apatykáře Angela.

Dominikán se vydal na Staré Město pražské a pak po provizorní lávce nahrazující zčásti stržený Kamenný most, zbudovaný kdysi královnou Juditou, na Menší Město a vzhůru na Pražský hrad. Už se těšil na svou skromnou komnatu v domě Svatovítské kapituly, když ho hned za jižní bránou zastavil kancléř a litomyšlský biskup Jan ze Středy:

„Málem bych tě v převleku nepoznal, bratře Pavle.“

„To už jsi dnes druhý,“ spokojeně se ušklíbl dominikán.

„Kdo byl ten první?“

„Apatykář Angelo z Florencie.“

„Není se co divit. Jedeš se vzkazem od Jeho Milosti?“

„Ne.“ Odvětil Pavel až příliš stručně a číhavě se zahleděl na kancléře. Pochopil, že mu něco chce a není to zájem o případný vzkaz od krále Karla.

„Někdo tě čeká.“ Jan ze Středy zaváhal.

„Kdo to je?“

„Přijel z Avignonu.“ Kancléř neřekl víc, ale zatvářil se starostlivě, což dominikánovi leccos napovědělo.

„Kde ho najdu?“

„Kousek odtud. Modlí se v kostele svatého Bartoloměje.“ Kancléř na Pavla významně zamrkal a dodal: „Bůh s tebou. Jistě se ještě uvidíme.“

Nevelký kostel svatého Bartoloměje stál přímo u hradeb nalevo od jižní brány směrem k Bílé věži. Neznámý z Avignonu, nejspíše papežský posel, chtěl mít zřejmě klid. V rozestavěné katedrále by ho nepochybně neměl. Až do pozdního večera tady pracovali kameníci pod dohledem slovutného mistra Matyáše z Arrasu, kterého král Karel pozval do Prahy z Francie.

Pavel vkročil do kostela. Obklopilo ho šero rušené jen světlem svíček a malé olejové lampičky na hlavním oltáři. Ucítil rozteklý vosk a kadidlo, svaté vůně, jak ho to kdysi učili v mateřském klášteře.

„Tady jsem, bratře,“ ozvalo se z temnoty postranní kaple.

„Ty?“ překvapeně vydechl Pavel, který okamžitě podle hlasu poznal, kdo ho latinsky oslovil.

„Čekám na tebe už dva dny.“

„Dorazil jsem právě před chvílí.“

„Je mi známo.“

„Dal jsi mne snad sledovat?“ opatrně se otázal Pavel.

„Nebylo potřeba. Předpokládal jsem, že se svým novým společníkem zamíříte právě do Prahy.“

„Ach tak,“ povzdechl si dominikán a v duchu huboval sám sobě, že byl tak neopatrný. Měl dávat větší pozor. Nu, co se dá dělat.

Alespoň si vyslechne, proč tento papežský posel vážil cestu z Avignonu do Prahy.

„Něco od tebe potřebujeme.“

„Snad potřebuje, ne? Myslel jsem, že už nade mnou zlomil hůl.“

„Z jeho služeb se hned tak nevyvlečeš, i když dáváš přednost zájmům krále Karla.“

„Zájmy krále Karla jsou přece totožné se zájmy Svatého otce,“ namítl Pavel a na tváři se na chvíli objevil ironický úšklebek.

„Kéž by tomu tak bylo,“ povzdechl si host z Avignonu, který v šeru Pavlův úšklebek nepostřehl.

„A není snad?“

„Nechme toho, bratře. Mám pro tebe úkol. Potřebujeme někoho poslat do horoucích pekel. Býval jsi na to mistr.“

„Co bylo, bylo,“ odvětil váhavě dominikán. Byl nerad, když mu někdo připomínal jednu z jeho mnoha profesí.

„Co bylo, stále trvá.“

„Kdo má odejít do pekel?“

„Kacíř a samozvaný římský tribun, který si říká Cola di Rienzo. Víme, že jsi ho přivedl sem do Prahy, takže to pro tebe nebude nic složitého.“

„Čím tak vadí Svatému otci?“

„Ještě se ptej!“ zpražil Pavla host z Avignonu.

„Dobrá, dobrá, uvidím, co se dá dělat,“ honem ho uklidňoval dominikán.

„Žádné uvidím nechci slyšet. Svatý otec na tebe spoléhá. Byl jsi vždycky jeho přítel.“

Ta slova nezněla vůbec vlídně, spíše jako varování. Pavel neříkal nic, jen si v hlavě promítal jejich obsah a v duchu přemítal o úkolu, kterým ho pověřuje Pierre de Rosières, nyní už osmý rok papež Kliment VI.

„Pomodlíme se spolu za úspěch tvého konání, bratře,“ řekl tiše papežský posel a poklekl před hlavním oltářem.

„Ať ti Bůh požehná!“ Pavla napadlo, jaká je to zvrácená modlitba. Bůh má požehnat vraždě! „Co je s tebou?“ otočil se na něj host z Avignonu. „Snad jsi nezaváhal? Di Rienzo je přece kacíř!“

„Jistě,“ odvětil tiše dominikán a poklekl vedle svého hosta před oltářem. Jeho meč zarachotil o chrámovou dlažbu a uvědomil si, že by ho měl odepnout. Chvíli klečeli a polohlasně opakovali latinská slova modlitby.

„Zdržíš se? Mohu tě pozvat na konvici vína?“ zeptal se Pavel váhavě, když společně vyšli z kostela.

„Děkuji. Ne. Spoléháme na tebe, bratře. Bůh ti pomáhej!“ A s tím se papežský posel vydal večerním šerem k bráně hradu.

V

Apatykáře Angela z Florencie probudilo už časně ráno bouchání na dveře.

„Hola, otevřte, přicházíme jménem krále!“

Učený Florenťan se nemálo podivil, když uslyšel ten hrubý hlas zbrojnoše a ještě více, když jen v noční košili a domácích trepkách přišel otevřít. Vousatý muž v drátěné košili a s obnaženým mečem v ruce ho hrubě odstrčil, až se zapotácel a málem upadl na podlahu.

„Co to má znamenat? Budu si stěžovat!“ zaprotestoval Angelo, ale to už se kolem něj vevalil dovnitř asi tucet ozbrojenců a s náramným dupáním, křikem a hřmotem pronikal do útrob domu.

„Kde je?“ ječel vousáč v drátěné košili.

„Kdo?“

„Tvůj krajan, apatykáři. Ten Niccolò, či jak se jmenuje, kterého jsi včera u sebe ubytoval.“

„Proč ho hledáte?“

„Potom ti nic není.“

„To je nějaké nedorozumění. Včera večer ho přivedl…“ Angelo se zarazil, protože nechtěl dominikána Pavla prozradit. Něco mu v celé záležitosti nesedělo. Pavel je přece důvěrníkem samotného krále Karla a tihle drzí chlapi sem vpadli právě královým jménem. To přece nejde dohromady!

„Kdo vás poslal? Jste opravdu královští zbrojnoši?“

„Kdo jiný, hňupe! Tak kde je ten zpropadený Niccolò?“

„Jeho Milost je přece v Norimberku. Nemohla vás poslat,“ namítl slabým hlasem Angelo.

„Kdo říká, že nás posílá král? Poslal nás sem královský kancléř.“

„Jan ze Středy?“ podivil se apatykář. O kancléři a zároveň litomyšlském biskupovi věděl, že je jedním z nejvzdělanějších mužů na královském dvoře. Sám s ním strávil nejednu hodinu v družné debatě ať už o léčivých účincích některých bylin nebo o astrologii. Proč by ten chtěl zatýkat toho Římana?

„Chci vidět nějaký příkaz,“ dodal si Angelo odvahy.

„V přízemí nikdo není,“ křičel do toho jeden ze zbrojnošů, který prohledával nejbližší komnaty.

„Už ho máme!“ zaznělo skoro radostně shora a zároveň se italsky rozkřičela Angelova manželka Giuliana. Apatykář tušil, že ještě dojde k nějaké výtržnosti a rychle se pokřižoval.

„Tak příkaz chceš vidět, mastičkáři? Tady je pergamen s pečetí královské kanceláře! Velitel zbrojnošů vytáhl z kožené brašny list, na němž se houpala červená pečeť s korunovaným dvouocasým lvem ve skoku. „Čti, jestli umíš!“

Angelo uchopil okraj pergamenu a vskutku spatřil česky napsaný příkaz vystavený jménem Jeho Milosti krále Karla kancléřem Janem ze Středy. Z textu jasně vyplývalo, že jistý Říman Niccolò má být bez otálení zatčen, odveden na Pražský hrad a uvržen do Bílé věže. Cola di Rienzo byl bosý, jen v košili a v nohavicích, když ho vytáhli z jeho postele. Italsky zamumlal, že se chce alespoň obout, ale zbrojnoši mu nerozuměli, přetáhli ho ratištěm sudlice přes záda a svázali mu ruce.

„Tak to přece jen byla past,“ prolétlo bývalému římskému tribunovi hlavou a z toho náhlého poznání se mu až zatmělo před očima. Zbrojnoši ho s českými nadávkami, kterým nerozuměl, vlekli bosého a svázaného po schodech a častovali kopanci. Když ho táhli kolem apatykáře, blýskl po něm nenávistným pohledem. Všichni ho zradili, ten zeman Pavel i tenhle v Praze usazený Florenťan. To je konec. Teď bude nejspíše vydán do Avignonu a čeká ho buď upálení, nebo oběšení. Celý útěk z Říma přes Abruzzy, kde se jistý čas skrýval u minoritských fraticellů hlásajících příchod éry svatého Ducha a zánik církve, později přes Alpy do Rakous a do Čech byl k ničemu. Nesejde se s králem Karlem a nevyzve ho, aby se vydal do Říma, nasadil si na hlavu císařskou korunu a sjednotil Itálii v zájmu příchodu nového věku. Všechno bylo k ničemu. Muži, kteří si pro něho časně ráno přišli, vypadali hrozivě. Cenili na něj zuby, cosi křičeli, čemu nerozuměl, bili ho přes záda, ne příliš, ale bili, což nebylo právě důstojné zacházení s bývalým vládcem Věčného města. Cola to všechno snášel se zaťatými zuby, nevnímal, že je vlečen přes příkop k bráně Starého Města pražského, že si na něho srocující se lidé překvapeně ukazují a cosi volají. Předstíral, že nic nevidí, že hroudy bláta a občas i kameny, které na něho z hloučku všudypřítomných zvědavců létají, se ho netýkají. Nevnímal bolest, nevšímal si, že mu kdosi rozsekl čelo a teče mu krev. Naopak hrdě vztyčil hlavu a pomyslel si, že má-li být upálen, nechť alespoň přitom zachová důstojnost, jak se na Římana sluší. Cožpak nenabádá Horatius: „Žijte statečně, statečně nastavte hruď, i když vás neštěstí potká?“

Jestli byl zaskočen a vyděšen Cola di Rienzo, ještě více se celá událost dotkla apatykáře Angela. Žil v domnění, že ve svém domě je svým pánem, a jeho hosté jsou tudíž nedotknutelní. Zakládal si na náklonnosti krále Karla a arcibiskupa Arnošta a najednou někdo surově vpadne do jeho domu a odvleče odtud muže, o němž byl přesvědčen, že je přítelem králova přítele dominikána Pavla. Co to má znamenat? Proč kancléř Jan ze Středy vydal tak nepochopitelný příkaz? Nebo se ten Říman dopustil něčeho, o čem on nemá ani ponětí? Ne, to se musí vyjasnit.

„Giuliano,“ obrátil se na svou manželku, „nic si z toho nedělej. Hned teď si dám osedlat koně a pojedu na hrad a budu od kancléře žádat vysvětlení. Takhle se mnou nikdo zacházet nebude! Takhle ne!“

„Ach, věřím, drahý manželi, že je to nějaký omyl. Běž ke kancléři!“ Giuliana si rozmazávala slzy po tváři.

„Uklidni se, neplač, všechno se v dobré obrátí. Vždyť kancléře jsem až dosud považoval za svého přítele. Jistě mi to vysvětlí a omluví se. Mně i tomu nešťastníkovi, kterého jsem včera přijal pod naši střechu. Zřejmě půjde o nějaký omyl.“

Dřevěná lávka, která vedla přes poškozenou část Kamenného mostu, byla plná lidí a apatykář Angelo musel čekat, až se uvolní. Trvalo to dobrou půlhodinu a za tu dobu jeho rozhořčení poněkud opadlo. Uklidnil se, srdce mu už tak vzrušeně netlouklo, jako když se vydával na cestu a v duchu se střízlivou myslí snažil dobrat skutečné příčiny ranního vpádu zbrojnošů a zatčení Římana Niccoly. Jižní branou hradu už projížděl s chladnou myslí a bez zjevně viditelné stopy rozhořčení.

„Lituji, mistře Angelo, pan kancléř vás nemůže přijmout, je zaneprázdněn,“ upozornil apatykáře postarší komorník.

„Pán z Velhartic je přítomen?“ vzpomněl si Angelo na jednoho z králových důvěrníků, jehož před časem svými bylinkami vyléčil z horké nemoci.

Komorník se zatvářil rozpačitě. Nechtěl Florenťana odmítnout a věděl, že by ho sám někdy v případě onemocnění mohl potřebovat.

„Dobrá, mistře Angelo. Následujte mne.“

Bušek z Velhartic mladší právě dohlížel na služebnictvo, které připravovalo komnaty pro králův očekávaný návrat z Norimberku.

„Ach, to jsou k nám hosté!“ Králův důvěrník rozpřáhl po spatření apatykáře Angela ruce a s širokým úsměvem ho šel hned přivítat.

„Pane z Velhartic, přicházím jako pokorný prosebník.“

„Jen proste, mistře Angelo, jakákoliv vaše prosba bude vyslyšena.“

„Ráno ke mně vpadli královští zbrojnoši, oháněli se příkazem kancléře a odvlekli jednoho mého hosta.“

„Odkud je ten host, jestli to smím vědět?“

„Z Říma, jmenuje se Niccolò, a pokud je mi známo, živí se jako notář.“

„To je divné,“ zamyslel se Bušek z Velhartic. „Pojďme se zeptat přímo pana kancléře.“

„Prý je zaneprázdněn,“ namítl Angelo.

„Věřím, že na nás dva si čas udělá.“ Pán z Velhartic se usmál, přikázal sluhům, ať dále stěhují truhlice a zdobí komnaty podle jeho předchozích pokynů a vedl apatykáře ke královské kanceláři. Dominikán Pavel uslyšel kroky a hlasy na chodbě a utrousil směrem k Janovi ze Středy: „Raději zmizím. Nebylo by dobré, kdyby mne tady mistr Angelo potkal.“

„Rozumím,“ přikývl kancléř a Pavel tiše vyklouzl zadními dveřmi.

„Jen vstupte, ctění páni!“ vyzval Jan ze Středy Angela a Buška, sotva se ozvalo jejich zaklepání. „Bůh s vámi! Co máte na srdci?“ Kancléř byl vtělená vlídnost.

„S žádostí přichází tady mistr Angelo,“ upozornil pán z Velhartic, sotvaže oba vešli do kanceláře.

Jan ze Středy se tázavě zahleděl na apatykáře: „Tak ven s tím, drahý příteli!“

„Pane kancléři, poslal jste dnes ráno do mého domu královské zbrojnoše…“

„Ano, poslal,“ přiznal bez rozpaků Jan ze Středy.

„Máte snad stížnost na jejich chování?“

„Chovali se hrubě jako vždycky. Královští zbrojnoši se ani jinak chovat neumějí. Ale nechápu, proč z vašeho příkazu odvlekli mého hosta.“

Jan ze Středy se zakabonil. Předem věděl, že celá záležitost přinese jen problémy navíc, ale nemohl jednat jinak. Podíval se na apatykáře a chvíli mlčel, jako by nedokázal najít vhodná slova.

„Neurazte se, prosím, ale nejsem povinen skládat vám, mistře, účty ze svých rozhodnutí a vysvětlovat jejich pohnutky. Ty musím skládat a vysvětlovat jen a pouze Jeho královské Milosti.“

„Chcete snad říci, že dnešní zatčení bylo v zájmu krále?“

„Ano.“ Odvětil kancléř pevně a sledoval, jak se apatykář zachová.

„Ale to znamená, že jsem přišel o královu důvěru,“ namítl Angelo, který byl vývojem rozhovoru zcela zaskočen.

„S vámi, drahý mistře apatykáři, nemá dnešní zatčení co dělat. Pokud však pochybujete o upřímnosti mých slov, zvu vás dnes večer na džbán vína do hospody U Krále brabantského kousek pod hradem na Menším Městě pražském. Budu vás čekat po sedmé hodině. Všechno si jistě spolu vysvětlíme k vaší plné spokojenosti.“

„Doufám, že budete bez královských zbrojnošů,“ ušklíbl se Angelo.

Jan ze Středy se rozesmál: „Promiňte, vy jste ale vtipálek, mistře. Přijdete tedy?“

„Vaši nabídku nemohu odmítnout,“ přiznal apatykář.

„Jsem rád, že jsme zůstali přáteli.“

Angelo se spěšně a v rozpacích rozloučil a v doprovodu pana z Velhartic vyšel před královský palác. „Tak nevím, co si mám o tom všem myslet,“ povzdechl si.

„Čas všechno vyjasní. Během tří dnů dorazí král Karel a pak snad oba budeme vědět víc,“ nechal se slyšet Bušek.

„Buďte s Bohem a důvěřujte kancléři!“

„Rád bych,“ odpověděl rozpačitě Florenťan. Jeho někdejší zlost byla ta tam, zůstaly jen nevyřčené otázky, na které možná nikdy nenalezne odpověď. Zřejmě je jeho host nějak zapleten do vysoké politiky a není na něm, aby to posuzoval. Důležité pro něho je vycházet s královským dvorem a jeho úředníky v dobrém a na tom se snad nic nezměnilo. Možná mu večer U Krále brabantského Jan ze Středy prozradí víc. A jestli ne, pramálo na tom záleží. Jeho, Angela z Florencie, se přece ranní událost nijak netýká. Nebo se snad mýlí?

VI

Král Karel se z Norimberku vracel do Prahy v povznesené náladě. Na závěr říšského sněmu přijal hold všech říšských kurfiřtů a pyšně oznámil své rozhodnutí vydat se vbrzku do Říma na císařskou korunovaci. Tušil, že tím staví papeže Klimenta VI. a stejně tak italská města před hotovou věc, ale v té chvíli byl natolik opojen vlastní suverenitou a mocí, že mu na tom vůbec nesešlo. Večer před královým odjezdem zažilo říšské město bouřlivé oslavy, zahájené slavnostní mší a pokračující rytířským turnajem, vystoupením hudebníků a komediantů v záři nesčetných ohňů a velkolepou veselicí, při níž se podávalo pivo a víno zdarma a opékala nejen selata, ale celí voli, až to lákavě vonělo pečeným masem po celém Norimberku. Karel si slavnost, jak si dobře povšiml pražský arcibiskup Arnošt, náležitě užíval. Jen vědomí, že ráno zamíří s celým svým doprovodem zpátky do Prahy, mu zabránilo, aby si oblékl stříbrnou zbroj a zúčastnil se klání mezi šraňky na hlavním norimberském rynku.

S potěšením hleděl na komedianty žonglující pochodněmi vysoko proti hvězdnému nebi, svalnaté polonahé muže polykajících oheň, mrštné dívky metající kozelce, ale v duchu už myslel na svou půvabnou manželku Annu Falckou, která mu v lednu porodila vytouženého následníka trůnu. Samozřejmě že dostal při křtu v rozestavěné svatovítské katedrále jméno českého zemského patrona Václav. Jak bylo úžasné to malé dítě, ten nevinný usměvavý chlapeček, jenž byl předurčen stát se pokračovatelem v jeho velkém díle! Král ho miloval bláznivou otcovskou láskou už proto, že konečně měl po tolika letech čekání právoplatného dědice, kterého mu nedala první žena Blanka, měl pokračovatele, jak věřil, císařské dynastie. Však mu hned také domluvil nevěstu. Měla se jí stát o dvanáct let starší princezna Anna, dcera javorského vévody Jindřicha a dědička Svídnicka, jednoho ze dvou slezských knížectví, které dosud nepatřily k zemím Koruny české. Právě tímto sňatkem se mu dostane celého Slezska. Navíc Anna byla jak příbuznou polského krále Kazimíra, tak i uherského panovníka Ludvíka. Václavův budoucí sňatek zajistí nejen rozšíření lucemburských držav, ale díky navázanému příbuzenství i mírové a přátelské vztahy s východními a severními sousedy. Vévoda Jindřich Javorský se přitom netajil spokojeností nad nabídkou sňatku pro svou dceru a Karlovi se zdálo, že pro synovu budoucnost a také pro budoucnost Českého království nemohl udělat nic lepšího. Když k tomu ještě přibude brzká, jak alespoň doufal, římská korunovace, nebude si moci přát víc!

Jen jedna záležitost kalila Karlovu spokojenost. Zhoršující se vztahy s jeho někdejším přítelem a učitelem papežem Klimentem VI. Svatý otec nevynechal jedinou příležitost, aby ho veřejně nepokáral, aby mu nevytknul alespoň zálibu v rytířských turnajích a příliš výstřední oblékání, prý nedůstojné vládce Svaté říše římské. Jaké pokrytectví právě od něj! Což už zapomněl, že i on se rád oblékal elegantně podle poslední pařížské módy, rád se líbil ženám a býval za to kárán některými úzkoprsými preláty? Hanba mluvit.

Karel byl zvědav, co se dozví od svého věrného přítele a pomocníka dominikána Pavla, který se více než kdo jiný vyznal v zákulisí papežského dvora a uměl nahlédnout do intrik nejvyšší církevní hierarchie. Už dva měsíce od něj neměl žádné zprávy, jen neurčitý příslib týkající se jeho římské korunovační jízdy do Itálie. Maně si vzpomínal, jak mu jeho otec Jan a strýc Balduin vypravovali o útrapách a problémech, které jeho děda Jindřicha VII. provázely v souvislosti s jeho císařskou korunovací. Cestu do Říma si musel doslova vybojovat mečem a samotný korunovační akt se nemohl odbývat na tradičním místě, ve svatopetrské bazilice, ale v kostele svatého Jana Lateránského. Baziliku totiž předem obsadili zbrojnoši rodiny Orsini a nešťastnému Jindřichovi nezbylo než alespoň vydaným prohlášením o tom, že císařské autoritě je navždy podřízeno všechno křesťanstvo, dát najevo svoji důležitost. Že tím tehdy naštval papeže Klimenta V. a ještě více si zkomplikoval život, snad ani netřeba dodávat. To bylo Karlovi zcela jasné. Jen jestli on teď sám se oznámením korunovační jízdy nedopustil něčeho podobného? Asi jsou v tom rodinné sklony. Lucemburkové zřejmě vždycky mívali pokušení riskovat přes únosnou mez, byť je to pak leckdy mohlo mrzet. Jenže kdo neriskuje, nic nezíská. To mu otec často kladl na srdce a jemu se to už mnohokrát osvědčilo. Dej Bůh, aby to platilo napořád!

Počasí královskému průvodu přálo. Cesty byly suché, a tak se po čtyřech dnech ukázala Praha na dohled. Karel se neopomněl zastavit na Karlštejně, aby osobně dohlédl na jeho stavbu a setrval v rozhovoru s mistrem Theodorikem, který byl pověřen výzdobou kaple Utrpení Páně.

„Malujete opravdu zvláštním způsobem,“ poznamenal zamyšleně při pohledu na rozdělané dílo. „Co tomu říkáš, Eminence?“ obrátil se na arcibiskupa Arnošta z Pardubic.

„Pravda, vlašští umělci malují trochu jinak, ale jinak jsou to obrazy jako živé a co víc, duši povznášející. Řekl bych, že je v nich více, než je na první pohled rozpoznatelné.“ Arcibiskup se v malířském umění a jeho hodnocení zjevně vyznal.

„Asi máš pravdu, Eminence,“ souhlasil s ním Karel a přátelsky poplácal malíře Thedorika po zádech. „Jen tak dál, mistře, ať se dílo daří! Asi vám budu muset zvýšit honorář.“

Theodorik se usmál: „A já to zase rozdělím mezi své pomocníky, kteří mi míchají barvy a dodělávají detaily. Co se dá dělat, na tak velký úkol bych sám bez nich nestačil. Ale jestli mohu, Vaše Milosti, poprosit, nechť nám sem posílají kvalitnější pivo. To, co musíme pít, je s odpuštěním řídká břečka.“

„Tak umění je závislé na pivu? Já myslel, že spíš víno inspiruje umělce!“

„Víno i pivo, jak kdy, Milosti!“ zasmál se Theodorik.

„Budiž. Prý strahovští premonstráti vaří dobré pivo. Sám jsem ho nechutnal, ale nechám vám nějaké sudy poslat. Pamatuj si to, Arnošte,“ král se otočil k arcibiskupovi, „kdybych na to náhodou zapomněl.“

Vřele se rozloučil s malířem a jeho pomocníky, ale ještě si krátce popovídal s kameníky a pak se jeho průvod vydal znovu na cestu. Čekala ho ještě zastávka na Zbraslavi, kde se v kostele Panny Marie cisterciáckého kláštera Aula Regia pomodlil u hrobky své matky Elišky Přemyslovny. Činil tak pokaždé, když se z Norimberku vracel do Prahy a ani tentokrát na to nezapomněl. Poté projeli vesnicemi Chuchle, Radlice a Smíchov, kde se kolem cesty na troubení královských trubačů sbíhali lidé a radostně krále zdravili. Karel jim odpovídal lehkým kynutím ruky a širokým úsměvem. Už se těšil, až spatří svou manželku Annu Falckou a hlavně svého malého synáčka Václava. Však už zdálky je zahlédl před Újezdskou branou, kudy se pod úpatím hory Petřína vjíždělo do Menšího Města pražského. Královna Anna ho očekávala v dlouhých šatech s vlečkou a s diadémem na hlavě obklopená svými dvorními dámami, malého Václava držela v náručí jeho kojná. Nechyběli ani nejvyšší purkrabí pražský Vilém z Landštejna, kancléř a litomyšlský biskup Jan ze Středy a přítomen byl celý zástup prelátů a rytířů v lesklé zbroji. Z ochozu brány zazněla fanfára, aby ohlásila, že král římský a král český Karel se vrací do svého sídla, a po ní se postupně rozezněly zvony všech pražských kostelů.

Panovník seskočil z koně a nejdříve srdečně objal svou manželku a přede všemi ji políbil na ústa. Dominikán Pavel, který stál nedaleko, se významně usmál. Měl radost za Karla i za Annu, vždyť se sám zasloužil o tento sňatek, který Lucemburka definitivně vynesl na říšský trůn. Karel se pak sklonil k malému Václavovi, zlehka se rty dotknul jeho něžného bělostného čílka a pak mu na něm dvěma prsty udělal křížek, jako by mu žehnal.

„Vítejte, moji milí,“ oslovil purkrabího a kancléře a všechny ostatní královské úředníky. Zachytil Pavlův pohled a přede všemi na něho zavolal: „Hej, bratře Pavle, hned poté, až se po cestě vykoupu, za mnou přijď, ano? Tvůj král s tebou chce mluvit!“

Pak se Karel otočil, znovu se svižně vyhoupl do sedla a hned za trubači a korouhevníky vjel všemi pozdravován do města. Měl radost, že Praha ho vítá s takovým nadšením, samolibě se ohlédl za sebe na vůz, v němž se vezla královna a maličký kralevic.

Dominikán Pavel mezitím zmizel kdesi v početném davu. K Újezdské bráně nepřijel na koni, ale přišel pěšky. Ostatně měl k tomu své důvody. Byl tak méně nápadný, jak mu to vyhovovalo, a také se mohl v klidu zastavit na smažené grundle a korbel piva v krčmě U Dvanácti apoštolů v sousedství kostela svatého Jana na prádle.

„Král Karel se nám vrátil. Co tomu říkáte, důstojnosti?“ vyzvídal na něm krčmář a v duchu se těšil, že až panovníkův průvod projede, všichni zvědavci, kteří ho přišli přivítat, se nahrnou právě do jeho hospody.

„Ty ryby se vám povedly,“ vyhýbavě odpověděl Pavel a spokojeně zamlaskal.

„Vás, důstojnosti, král Karel nezajímá?“ podivil se krčmář.

„Král je král, ale dobře připravená ryba, která se rozplyne na jazyku, to je pohádka. A když ji spláchnete dobrým vychlazeným pivem, zažijete přímo nebeské blaho.“

„A není to hřích mluvit takhle obdivně o jídle?“ opatrně se otázal majitel hospody. Dominikánův černý hábit ho mátl a slýchával, že tihle „psi Páně“, jak se jim říkalo, jsou ve víře nejpřísnější.

„Příteli, vy jste snad studoval teologii?“ rozesmál se Pavel.

„Vždyť máte horší názory než mnohý inkvizitor, který dávno ztratil pojem o blahu.“

„Když vidím dominikánského řeholníka, mám se raději na pozoru,“ popravdě přiznal krčmář.

„Máte pravdu, opatrnosti není nikdy dost,“ přitakal mnich, „ale na grundle k vám vždycky rád zajdu.“

Ještě mezi nimi padlo pár vět, ale ledy očividně roztály. Krčmář pochopil, že se Pavla nemusí obávat a jeho chvála je upřímná.

„Příště vám, důstojnosti, připravím pstruha smaženého na másle. To si teprve pochutnáte,“ oznámil mu při placení.

„Už teď se těším,“ usmál se Pavel, dopil pivo a měl se k odchodu. Však se také mezitím krčma U Dvanácti apoštolů začala zaplňovat hosty a krčmář měl najednou i se dvěma číšnicemi plné ruce práce.

Sotva Pavel opustil krčmu a vydal se kolem klapajících mlýnů rozestavených podél úzkého ramene Vltavy směrem ke konventu rytířů johanitů, všiml si, že za ním se podél zdi nenápadně plíží jeho řádový bratr dominikán. Měl stejný černý hábit jako on, jen byl nižší a podsaditější a kápi měl staženou hluboko do obličeje. Zjevně netoužil po tom, aby si ho někdo všiml, natož aby ho poznal. Právě proto se Pavel nečekaně zastavil, rychle se otočil a druhého řeholníka nápadně srdečně pozdravil: „Bůh opatruj tvé kroky, bratře. Jdeš jistě za mnou.“

„Uhádl jsi,“ odvětil druhý dominikán nevrlým hlasem. Zjevně nebyl rád, že byl osloven dříve, než sám mohl cokoliv říci a schválně se natočil tak, aby mu do tváře padal stín.

„Myslíš, že tě v té stažené kápi nepoznám, bratře Hilarie?“ ušklíbl se pobaveně Pavel.

„Máš postřeh, bratře Pavle.“ Dominikán Hilarius trochu roztál. Ostatně Pavel patřil ke stejné řeholi a přinejmenším to je oba vzájemně sbližovalo. Hned si však uvědomil, že to on, Hilarius, má klást otázky a ne ten druhý, a proto se tichým hlasem zeptal: „Co mi řekneš o osudu jednoho Římana?“

Pavel se hned dovtípil, oč Hilariovi jde. Ti, kteří ho poslali, zřejmě ztrácejí trpělivost: „Zajisté máš na mysli Colu di Rienzo.“

„Ano. Už jsi s ním vypořádal?“

„Vskutku krásný opis slova vražda.“

„Není na tobě, bratře Pavle, abys hodnotil a soudil má slova. Spíše čekám na tvou odpověď.“

„Má odpověď zní ne. Římský tribun byl z nařízení královského kancléře vsazen do Bílé věže.“

„Alespoň ti neuteče.“

„Jenže na něj nemohu. Pokud vím, je přísně střežen.“

„Nevíš, proč kancléř vydal příkaz k jeho uvěznění?“ Pavel pokrčil rameny, přitiskl si prst na ústa, jako by chtěl sdělit Hilariovi něco přísně důvěrného, a tiše zamumlal: „Proslýchá se, že Cola chystal spiknutí proti králi Karlovi. Ale nevím nic bližšího.“

„Tak? To se Jeho Svatosti nebude líbit.“

„Ani mně se to nelíbí, bratře Hilarie. Ale vysvětli mi, odkdy právě tebe pověřují, abys mne kontroloval a sledoval?“ Pavel si neodpustil jedovaté rýpnutí.

Menší dominikán neodpověděl, stáhl si kápi ještě hlouběji do tváře a zavrčel „Bůh s tebou“, otočil se a pádil pryč, jako by mu za patami hořelo. Pavel se polohlasně rozesmál a s veselou náladou se pustil kolem komendy rytířů johanitů a jejich kostela Panny Marie pod řetězem k tržišti Menšího Města. Předsevzal si, že se ještě zastaví v hospodě U Černého kocoura nebo v další U Krále brabantského, která byla jenom kousek pod jižní bránou hradu. Předpokládal, že mezi tím bude mít král Karel svou koupel už za sebou a bude chtít s ním mluvit.

VII

Cola di Rienzo očekával studené a ponuré vězení, jaké se nacházelo třeba ve sklepení Andělského hradu v Římě. K jeho překvapení ho čekala celkem útulná cela s nevelkým oknem zakrytým průhlednou blánou, přes niž bylo vidět střídavě modř oblohy nebo zvolna plynoucí šedobílé mraky. Lože měl z čisté slámy a přikrýval se ovčí houní a hlavně si pochvaloval podávanou stravu. Dosyta se mohl najíst masové kaše, chléb byl čerstvě upečený, pěkně křupavý, pravda, trochu jiný, než znal z Itálie, ale jinak velmi chutný. Snad nejvíce ho překvapilo, když hned první večer svého pobytu v Bílé věži dostal měděnou konvici plnou bílého vína. Bylo sice trochu trpké, ale pít se dalo. „Zvláštní země,“ říkal si v duchu, „když tady vězňům podstrojují vínem.“

Druhý den zkusil svého strážce požádat o pergamen a psací náčiní, zamýšlel totiž napsat list králi Karlovi, a kupodivu mu bylo vyhověno. Dokonce mu zbrojnoši pod okno postavili pulpit, aby měl na čem psát. A tak stál před pulpitem, v zamyšlení kroutil bílým brkem a rozvažoval, co všechno by měl Jeho královské Milosti a svému údajnému synovci sdělit. Samozřejmě pokud jeho list skutečně dostane, ale všechno svědčilo o tom, že doručen bude. Jinak by mu přece do cely nedávali pulpit a neposkytli pergamen, brk a inkoust.

Navečer, čtvrtý den jeho věznění, když už měl list pro krále takřka napsaný, vstoupil do jeho nevelké cely nevysoký, asi čtyřicetiletý muž v prosté nezdobené červené tunice a se stříbrným křížem na prsou. Vyholená tonzura v předčasně prošedivělých vlasech naznačovala, že je to kněz, zřejmě církevní hodnostář. Jeho šedomodré oči hleděly na vězněného tribuna docela vlídně, ale úzké rty byly přísně sevřeny.

„Milý synu,“ oslovil Colu, který pochopil, že je to patrně osoba v hodně vysokém postavení na Karlově dvoře. „Pokud je mi známo, přišel jsi do Prahy, abys požádal o slyšení Jeho Milost krále Karla.“ Di Rienzo překvapeně vydechl. Vždyť o svém záměru, pokud ho paměť nešálila, s nikým nemluvil. „Jak to víte, důstojnosti?“ otázal se a hlas se mu trochu chvěl. „Čtete snad mé myšlenky?“ Kancléř Jan ze Středy zkřivil své úzké rty do mírného úsměvu.

„Synu, opravdu si myslíš, že jsi po svém útěku z Říma za sebou zametl veškeré stopy?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O trůn i o život.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.