Prodloužená jízda

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Václav Kopta

Prodloužená jízda – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mé rodině

Vzpomínky nás provázejí celým životem, zhmotňují naši minulost a zároveň představují jedinečné duševní vlastnictví. Bývají různé i hrůzné, hravé i dravé a – málo platné – často též matné či špatné. Někdy nás dokáží rozveselit, pobavit i namíchnout, jindy nám navodí tesklivou náladu, donutí k zamyšlení a nezřídka nám též proženou po zádech opravdový mráz.

Co však mají všechny společného, je jejich více či méně snadná přenositelnost slovem i perem, díky čemuž má čtenář či posluchač možnost nahlédnout do autorova nitra – a nijak při tom nezáleží na míře, do jaké jsou věrným otiskem skutečné minulosti a do jaké přikrášleny zručně připravenou směsí koření a přísad, popřípadě nastaveny vybraným krejčovským sádlem. Zásadním tvůrčím parametrem je totiž jejich lehkost, esprit, jímž dokáží svého čtenáře upoutat a současně rozpálit, přenést ho do středu dění a učinit ho tak přímým účastníkem. Dějový tok dobře vystavěné povídky se rozvine hned prvními slovy, aby vzápětí nabyl síly schopné strhnout sebou každého čtenáře, který se mu postaví do cesty.

A zrovna takovou sbírku povídek, psaných lehkým perem a skotačivým jazykem, třímáte právě v rukou. Předivo jejích příběhů je omamné jako dobře vyzrálé víno s tóny něhy i zdravého patosu, s přívlastkem „výběr ze vzpomínek“, zkrátka takové, k němuž přitiskneš svůj ret a neodtrhneš více. Měl jsem to štěstí, že jsem některé z raných příběhů, které se za časů našeho dětství odehrály na pražské Hanspaulce a v Libochovicích, prožil společně s autorem, a tak mohu s opravdovou radostí konstatovat, že jsou nejen umně utkané, ale i autentické tak, jak je tehdy psal sám život. A proto jsem přesvědčen, že se vám jejich poselství stane zdrojem bezuzdného pobavení a radosti.

Vítek Malinovský aka Teta Vydra

V Libochovicích, únor 2018

Pár slov úvodem

Čas letí jako bláznivý, já nechytím ho ani vy…, napsal v jednom ze svých písňových textů můj otec Pavel Kopta. V době, kdy tenhle hit v podání Karla Gotta zněl z rádií a gramofonů i několikrát denně, mně bylo krásných dvacet a naivně se mi zdálo, že lidský život je téměř nekonečný a smrti netřeba se obávat. Už tři roky nato, po nečekaném a předčasném otcově skonu, jsem začínal chápat, že je to s tou délkou našich životů (ostatně jako se vším) dost relativní. Dnes, když píšu tyto řádky a už začalo odpočítávání měsíců, kdy je mi ještě dopřáno psát v údaji o svém věku na konci -cet a nikoli -sát, je mi jasné, že čas je prevít a jedna z mála možností, jak mu vyrazit zbraň z ruky, je otočit se, nadechnout a zpříma se podívat svým vzpomínkám do očí.

Udělejte to jako já a budete překvapeni, kolik detailů a zdánlivě zbytečných maličkostí vám začne naskakovat na plátně vašich vzpomínek. Říkává se, že ten, kdo zapomene svou minulost, je odsouzen prožívat ji znovu, a já dodávám: Proč ne? Jedinečnost lidské paměti spočívá ve schopnosti selekce, a tak se mi při vzpomínce na sedmdesátá léta nevybaví Gustáv Husák a Lidové milice, ale vůně kávy v naší kuchyni v Libochovicích, bujarý smích mých rodičů a jejich přátel či některá z veselých historek naší rodiny, které si můžeme dík následujícím řádkům společně připomenout.

Hovnocuc

Bylo mi tak osm let a trávil jsem celé letní prázdniny, tak jako všechny předchozí, na chalupě v Libochovicích. Městečko ospale oddychovalo v čase odpoledního klidu a já kroužil jeho rozpálenými uličkami na zářivě červeném kole, které mi ze starších dílů sestavil můj bratr. Vzpomínám na krásnou odrazku, která se pohupovala na dlouhém drátu a vzbuzovala pozornost a závist kolemjdoucích. Jezdil jsem dokola stejnou trasu, protože jsem si představoval, že pracuju jako řidič Dopravního podniku města Libochovic a zrovna mám „odpolední“. Jedna ze zastávek byla ve dvoře hotelu Černý Orel. Profrčel jsem průjezdem, obkroužil dvůr a zabrzdil na zastávce. V duchu jsem si představoval, jak cestující vystupují a nastupují do fiktivního přívěsu za mým kolem, když vtom se kousek ode mě ozval mužský hlas: „Chlapečku, jdi kousek dál!“ Byl jsem ve věku, kdy zvědavost vítězí nad obavami z nebezpečí, a tak jsem reagoval tím, že jsem se i se svým novotou zářícím bicyklem posunul pouze o pár centimetrů od původního stanoviště. Jen kousek ode mě se rozeřval motor traktoru, k němuž byla připojena nevzhledná zapáchající cisterna, pro kterou naše krásná mateřština vykouzlila poněkud jadrný, ale velmi přiléhavý výraz: hovnocuc. Odporná tlustá hadice, připomínající hnijící ocas prehistorického ještěra, byla připojena z jedné strany k oné cisterně a její druhý konec byl zanořen v otevřeném jícnu jímky, které místní familiárně říkají misgrubna, ale pro lepší pochopení jí říkejme žumpa. Zcela zaplněná žumpa! Člověk ani nemusí být odborník na veřejné stravování a nemusí mít znalosti okresního hygienika, aby si při troše fantazie uměl představit, co takový tříhvězdičkový hotel v průběhu několika letních měsíců „vyprodukuje“ a čím onu temnou jímku zaplní. Nic pěkného to není, naopak, je tam mnoho ošklivého!

Až potud se vše odehrávalo v poklidu letní idyly, trochu narušené rutinní prací obsluhy oné fekální soupravy a hlukem běžícího agregátu.

Od chvíle, kterou vám za okamžik popíšu, už vím, jak nepatrný zlomek sekundy stačí k tomu, aby se člověku od základu změnil život.

Řev motoru zesílil, z čehož jsem i já poznal, že odsávání začalo. Hadice sebou začala trhat jak útočící krokodýl a mnou projela snad poprvé v životě vlna adrenalinu a vzrušení z neznámé podívané. Hadice sebou škubala čím dál víc a zvukový doprovod upozornil obsluhu toho pekelného stroje na to, že něco není v pořádku. V jednom z ohybů se objevil zvětšující se nádor, pulzující v rytmu čerpadla, které se marně snažilo onu ucpávku odsát. Vzniklo něco, co by kožní specialista zřejmě nazval furunklem a jistě by navrhnul jeho odstranění. V tomto případě si hadice pomohla sama a narůstající tlak uvolnila nejjednodušším způsobem: Explozí! Až do tohoto okamžiku pro mě svět voněl létem, květinami v oknech i blízké zámecké zahradě, to vše doprovázel tichý cinkot půllitrů z blízkého výčepu a hrabalovsky veselý smích hotelových hostí. Myslím, že až do tohoto okamžiku jsem na oplátku světu voněl i já. Čistotou zářící městské dítě, vyzbrojené pouze červenými trenýrkami a cvičkami s tím pro chlapce hanebným jménem jarmilky. Tak málo jsem měl, a i o to jsem měl vzápětí přijít. Výbuch, kterým logicky vyvrcholilo ucpání sací hadice, rozmetal do širokého okolí vše, čím byla hadice v osudnou chvíli napěchována takříkajíc k prasknutí. Velkým štěstím byl fakt, že pevné součásti, kusy kovu a okruží mne minuly. Zbytek nikoli. Metamorfóza blonďatého anděla v apokalyptického vyslance pekel proběhla okamžitě. Pod nánosem všeho, co hotelová žumpa ukrývala, jsem zmizel nejen já, ale i to krásné červené kolo. Nezbylo nic, ani trenýrky, ani jarmilky. NIC!

Na to, co následovalo, vzpomínám jen v útržcích. Zmatené hlasy obsluhy, křik pávů ze zámecké zahrady a zběsilý tlukot mého srdce. Pak už to šlo rychle. V šoku jsem necítil ani bolest, ani příšerný odér, který jsem celou svou novou identitou vyzařoval, sedl jsem na to, co dříve bylo sedlem mého kola, a vyrazil na nejzmatenější cestu svého života. Za plného provozu a údivu všech obyvatel Libochovic jsem několikrát objel celé náměstí. Skoro jako bych se chtěl pochlubit svou nejnovější image. Ale důvod byl jiný. Byl jsem v šoku a miliardy bramborových a rajčatových slupek zabodaných v mém dětském těle pálily tak strašně, že jedině zběsilá rychlost mé jízdy dávala zdánlivě zapomenout na tu ukrutnou bolest. Nevím, jak dlouho jsem hledal domov, ale vzpomínám si, že jak naschvál u nás v onen den pracovala skupina zedníků, vesměs otců mých kamarádů. Maminka se na chvíli rozplakala, otec a zedníci se začali hystericky smát. Já řval jako pavián a otcův smích se zarýval do mých krvavých ran. K dovršení vší té hanby byla do středu našeho dvorku přistavena plastová vanička, v níž jsem býval hýčkán naposledy coby nemluvně, a za asistence všech, kteří se na novou libochovickou atrakci přišli podívat, jsem byl vysvlečen a podroben několikahodinové tortuře. Pinzetou mi byly vyňaty všechny slupky, zbytky z kuchyně, veškerá flóra i fauna… a mnoho dalšího. Postupně se mi navracela lidská podoba a zombie jsem připomínal už jen příšerným zápachem. Dlouho!

Po nabalzamování byly mé ostatky uloženy do postele a já dodnes vzpomínám na nekontrolovatelné záchvaty smíchu celé rodiny, všech příchozích návštěvníků a obávám se, že i celých Libochovic, které ke mně doléhaly až do chvíle, kdy jsem tvrdě usnul.

Myslím, že už se mi to asi nikdy nestane, ale jsem přesvědčen, že kdybych dnes zaslechl, jak na mě někdo volá „Chlapečku, jdi kousek dál!“, budu vědět, že musím poslechnout!

Poslední, prodloužená, sportovní jízda strýce Petra

Myslím, že v každé rodině se najde někdo takový. Někdo, kdo způsobí, že se při vzpomínce na něj začnete usmívat a vybaví se vám příhody a situace, které jste mohli prožít jenom s tímhle člověkem. V mých vzpomínkách je takovým člověkem jednoznačně strýc Petr! Srdečný, vzdělaný, vtipný a především statečný muž, jehož osud ani trochu nepřipomíná kapitoly z humoristického románu, ale naopak v mnohém nese rysy antické tragédie. Jeho životní cesta nebyla dlouhá a byla lemována válkou, procesy padesátých let, kriminálem, Chartou 77, ztrátou jediného syna a dlouhými roky strávenými v maringotce, se kterou coby geodet objížděl naši rozvinutou socialistickou vlast. Opravdu to nevypadá na velikou taškařici, ale posuďte sami…

Jsme zase v Libochovicích, nedlouho po mém fekálním incidentu, a je tu vrchol letní sezóny: svatovavřinecká pouť! Asi jediný čas, kdy se v ospalém městečku něco děje. Lunapark umístěný v městském parku u kostela, přímo na břehu řeky Ohře, praská ve švech, z reproduktorů duní hity skupin Smokie, Boney M a Olympik, o své místo na slunci tu mezi sebou soupeří zpěváci Rony Marton s Dušanem Grúněm. Nic vám ta jména neříkají? To je dobře. Konec sedmdesátých let se vší parádou! Já a se mnou všichni mí kamarádi, trávíme prakticky veškerý čas u kolotočů, většinou jen zevlováním, protože všechny finance určené na atrakce jsou už dávno v nenávratnu. A do téhle atmosféry ohlásil příjezd strýc Petr s tetou Mařenkou! Znovu je tu jistá podobnost s Bohumilem Hrabalem. Petrův příjezd totiž směle snese srovnání se zjevením strýce Pepina v Postřižinách. Petr nekřičel ani s Mařenkou nelezli na komín, ale děly se věci, které nás vyváděly z ospalé letní letargie.

Petr s Mařenkou si pronajímali domeček nedaleko nás, v bezprostřední blízkosti hotelu Černý Orel, v jehož restauraci trávili většinu času. Úměrně tomuto času pak také vyspávali, což byla jedna z atrakcí, kterou pro nás chlapce Petr s Mařenkou připravili. Z návštěvy u chrápajících oken se stal pravidelný rituál, který předcházel našemu rozchodu na oběd. Nezřídka se stávalo, že i po polední pauze rezonoval letní byt mého strýce radostným chrápáním.

Pouť byla v plném proudu, já bez peněz a Petr posílen lounským ležákem zatoužil po vzrušení z atrakcí, z nichž některé viděl poprvé. Znal jsem Petra dobře, a přestože jsem ho upřímně miloval, odcházel jsem s ním na pouť s určitými obavami. V podstatě kdykoli se Petr rozhodl, že budeme společně vyvíjet nějakou činnost, končilo to rozpačitě mým pláčem a Petrovými omluvami. Třeba fotbal. Jak nevinná zábava a v jak hrozných bolestech vždy končila. Já po vzoru Iva Viktora v bráně, Petr jako exekutor pokutových kopů. První dvě penalty jsem zneškodnil, třetí, na které si už strýc nechal záležet, zneškodnila mne. Zásah do hlavy nebo pro mladého muže daleko citlivější oblasti vždy naše klání předčasně ukončil. Nebyl v tom úmysl, jen nekontrolovatelná zbrklost a přebytek energie. Tak s těmito zkušenostmi jsem vyrazil se strýcem na svatovavřineckou pouť!

Za první pranýř naší hanby Petr zvolil lochnesku. Kaskádovitý kolotoč v podobě skotské příšery, honící se nahoru a dolů za svým vlastním ocasem, zpestřený basketbalem. Uprostřed byla totiž umístěna figurína vodníka držícího dva basketbalové koše, do nichž se účastníci divoké jízdy strefovali několika nafukovacími balóny, které se kutálely okolo v plachtě natažené uvnitř této atrakce. Samozřejmě že jim to komplikovala odstředivá síla, takže bylo nutné házet kousek před otáčející se koše. Ten, kdo se trefil, měl podle obsluhy nárok na bezplatnou jízdu. To vedlo k tomu, že o lochnesku byl docela slušný zájem. Ještě je nutné, abych vám prozradil, že atrakce stála hned na kraji, velice blízko řeky.

„Zakupujte si vstupenky a postupujte až sem k nám nahoru. Lochneska bude dávat další, prodlouženou, zaručeně sportovní jízdu, pro malé i velké. Děvčátka, děvčátka, máme tady volná sedátka, a proto neváhejte a postupujte až sem k nám nahoru! Nahoru, nahoru, na tu naši potvoru.“ Poslechli jsme, zakoupili lístky a postupovali až nahoru ke kabince pana Chaloupky, který tak jako každý rok lochnesku provozoval a zkušeně moderoval své náborové vstupy. První zádrhel nastal v okamžiku, kdy se Petrovi nepodařilo nasoukat do subtilního sedátka, umístěného na hřbetu lochnesky. Zaujal tedy natolik bizarní posed, že tím okamžitě upoutal pozornost všech ostatních účastníků naší prodloužené, sportovní jízdy. Tuto pozornost neztratil až do konce našeho hanebného představení na příšeře! Pan Chaloupka si toho naštěstí nevšiml, protože jinak by musel strýce vyloučit z přepravy. Strýc si ode mne nechal vysvětlit technické náležitosti a pravidla pro získání bonusové jízdy zdarma a ihned vyvinul značné úsilí k tomu, aby ještě před startem shromáždil u sebe všechny balóny, určené k oné košíkové, které se ale měli právo zúčastnit i ostatní z naší jízdy. On to tak evidentně nevnímal. Divoce kopal do gumové plachty a postupně se mu podařilo stát se takříkajíc „majoritním vlastníkem“ všech míčů. Už v tomto okamžiku bylo možné zaregistrovat nelibost ostatních, nikdo si ale netroufl protestovat, protože Petr opravdu působil dojmem člověka odhodlaného zvítězit.

Zazněla siréna a vyrazili jsme. Tenkrát jsme tomu tak neříkali, ale dnes bych měl napsat, že hladina Petrova adrenalinu dosáhla maxima. Začal vydávat zvuky, které jsem u něj nikdy předtím neregistroval a připomínaly mi jeden černobílý film o Tarzanovi. Strašně jsem se styděl! Apaticky jsem sebou nechal smýkat, a pokud to šlo, díval jsem se po okolí, domnívaje se, že si mě lidé nebudou se strýcem spojovat. Petrovy pokusy o koš byly naprosto marné, ale naneštěstí jsme seděli v místě, kam se všechny míče okamžitě vracely, takže ostatní jen přihlíželi, nebo párkrát zbytečně natáhli ruku po balónu, ale po chvíli toho nechali, protože králem této jízdy byl ON! Děti začaly plakat a jejich tatínkové rozhazovali rukama a kroutili hlavami nad sobectvím, jehož jsme byli všichni svědky. Po mnoha a mnoha nepovedených hodech Petrovi zlověstně blýsklo v očích a zařval směrem ke mně tak mocně, že snad vyplašil i spící netopýry na hradě Hazmburk, vzdáleném několik kilometrů: „Musí se to házet proti směru jízdy, jinak to netrefíme!“ Nevím, proč použil plurál – já jsem se té frašky neúčastnil! Mocně se rozmáchl, riskantně se celým tělem vytrčil směrem ke košům a hodil. Vzpomínáte, jak jsem vás upozorňoval na blízkost řeky? Teď přišla její chvíle. Balón opustil prostor atrakce a hnán obří silou několika lounských ležáků dopadl po chvíli letu na hladinu Ohře. Za okamžik jej následovaly zbylé dva. Najednou se z lochnesky stal obyčejný kolotoč, vezoucí skupinu velmi rozezlených klientů a jednoho Tarzana. Toho si všiml i pan Chaloupka a pronesl do mikrofonu větu, která mi dodnes zní v uších: „Pepíček, skoč do řeky! Máme tam balóny!“ Jejich návratu ani oblíbené pasáže – jízdy pozpátku – jsme se už nedočkali. Chaloupka ukončil zaručeně zábavnou, sportovní a tentokrát zkrácenou jízdu a nadával přitom tak, jak to dovedou jedině lidé z maringotek. Bohudík mimo mikrofon.

Bylo veliké štěstí, že si nevšiml, kdo tuto kalamitu způsobil, ale všichni ostatní to věděli. A taky se podle toho tvářili, probodávali Petra nenávistnými pohledy a marně utěšovali řvoucí potomky. Petr si absolutně žádné pochybení nepřipouštěl a snažil se mi vysvětlit, co musíme příště dělat jinak, ale že většina jeho pokusů byla blízko úspěchu. Nereagoval jsem. Hanbou jsem skoro nedýchal a barva mých tváří připomínala prvomájovou výzdobu v oknech našich měst.

Abych nezapomněl, na zaručeně sportovní, prodlouženou a tentokrát také závěrečnou jízdu mám ještě jednu trýznivou vzpomínku. K tomuto traumatickému zážitku došlo pár let po fiasku na lochnesce. Byl poslední večer, který jsme mohli na pouti prožít, následující den se celý lunapark přemísťoval na další štaci a mně se podařil malý zázrak. Uprosil jsem celou rodinu, včetně tety Fanči, nejstarší příbuzné, která s námi bydlela, a tudíž jezdila i na letní byt do Libochovic, aby se mnou na letošní pouťovou derniéru vyrazila. Bylo jí tehdy už hodně přes sedmdesát, v mládí prodělala tuberkulózu, nikdy se nevdala a vychovala jak mého otce Pavla a strýce Petra, tak i mě s bratrem Janem. Svatá žena, velmi plachá až bázlivá, zkrátka ideální návštěvník nočního, už trochu zdivočelého lunaparku. Nicméně vyrazila se zbytkem rodiny a já, tetele se blahem, přemýšlel, jakou atrakci zvolit k hromadné návštěvě. Bylo okolo desáté večer, většina lákadel už takzvaně „netočila“ a některé jejich majitelé začali rozebírat, aby si včasným příjezdem do dalšího města zajistili co nejlepší plac. Snad opravdu docela poslední zůstal v provozu velký řetízkový kolotoč, který byli mí příbuzní kupodivu ochotni navštívit, protože působil solidním dojmem a na kolotoči se snad v mládí bez újmy svezli všichni a ve srovnání s létajícími labutěmi, horskou dráhou či autodromem je to takový rozumný kompromis. Bylo nás tolik, že jsme v podstatě obsadili celou kapacitu sedátek zavěšených na dlouhých řetězech, do kterých jsem se okamžitě začal zaplétat, abych ihned po startu mohl prožívat maximální vzrušení. Kolotočář oznámil do chraptícího reproduktoru, že se tentokrát skutečně jedná o zaručeně poslední jízdu letošní Libochovické pouti, ale vzhledem k tomu, že stejnou frázi pronášel už zhruba od šesti hodin, nikdo mu nevěřil. Nicméně start se pořád odkládal a skutečně to vypadalo, že se čeká na úplné naplnění kapacity kolotoče. Otec s matkou a tetou Fančou seděli přede mnou a já se těšil, jak budu s tátou dovádět během letu a vesele pokřikovat na zbylé příbuzné.

Start přišel náhle a bez varování, řetěz se počal divoce rozmotávat a já se kochal pohledy na noční město a blikající neony a dmul jsem se pýchou nad odvahou svých nejbližších. Víte, nikdo z nich pouť a podobná místa nevyhledával. Naopak, všichni bez výjimky se jim vyhýbali a věřte, že to, že jsem seděl například se svými rodiči na řetízkáči, je pro mne dodnes událost z kategorie zázraků. Zatím jsme se vesele točili, otec vtipkoval a vesele mával na známé pod kolotočem, matka se rozpačitě usmívala a určitě přemýšlela o tom, jestli si nezapomněla s sebou z domova vzít cigarety. Asi nejhůř na tom byla Fanča. Neřekl jsem vám, že trpěla od mládí kinetózou a pokud si nevzala kinedryl, nebyla téměř schopna vyjet ani po eskalátoru v podchodu na Václavském náměstí. Náš let už skutečně pomalu získával charakter prodloužené a velmi sportovní jízdy. Otcovy vtipné poznámky řídly, matka se přestala rozpačitě usmívat a záhy už se neusmívala vůbec. Teta Fanča pomalu spustila ruce podél sedátka a její oteklé nohy, nacpané ve svátečních střevících z mládí, visely jak dva oběšenci. Zaregistrovali jsme, že dole u maringotky provozovatele našeho kolotoče se něco děje. Křik světských sílil a bylo evidentní, že to jediné, co je v tuto chvíli opravdu nezajímá, je rodina Koptova, bezmocně kroužící na zdroji jejich obživy. Po chvíli začala rvačka, do které se zapojilo více rodin, a tak nikdo nezaslechl výkřiky mého otce, jenž se podle slovníku, který užil, velmi zlobil. Pokud někdy budete chtít vynadat někomu, kdo stojí dole pod kolotočem, na kterém rotujete, nezapomeňte, že na to nemáte moc času. Odhaduju to tak na jednu vteřinu, než se zase od dotyčného vzdálíte na dobu dalšího obletu. Když toto pochopil i otec, omezil se už jen na krátké a velmi agresivní výkřiky, jako například: „HEJ!“ nebo „Hajzle!“ a po několika minutách už jen hrozil schvácenou paží. Následně rezignoval a začal asi přemýšlet o posledních věcech člověka. Na místě incidentu se objevila hlídka VB a začalo vyšetřování. Koptovi stále kroužili jako ztracená kosmická loď v hlubinách nekonečného vesmíru.

Všichni kromě účastníků konfliktu už odešli, zhasly reklamy, utichly reprobedny, zavřely se střelnice, město šlo spát. Jen my se stále točili, za tichého šelestu elektromotoru a chroptění mých příbuzných. Zaručeně nejdelší, prodlouženou, sportovní jízdu v dějinách lunaparků a zábavního průmyslu vůbec ukončilo až definitivní odpojení přívodu elektrické energie ke všem atrakcím, tedy i ke Kolotoči smrti, jak jsme už navždy u nás v rodině toto zařízení překřtili. Domů se pak vracela tichá skupinka bledých přízraků, připomínající umrlce z Erbenovy Svatební košile. Nikdo nemluvil, jen teta Fanča hlesla: „Promiňte,“ a odpotácela se do soukromí vzrostlých tújí. Aniž jsme to tenkrát tušili, byli jsme prvními Čechoslováky, kteří absolvovali kompletní kosmický výcvik, tisíce kilometrů od Bajkonuru a mnoho let před Vladimírem Remkem!

Teď ale zpět k Petrovi. Urychleně jsem opouštěl lochnesku a ani jsem nezaregistroval, že už je zcela uchvácen jinou atrakcí. Stál před létající klecí a ohromeně pozoroval, jak dva výrostci pravidelnými pohyby svých subtilních těl roztáčí několikametrákovou ocelovou klec a krouží jak sputnik na orbitu. Než jsem stačil zareagovat, Petr už třímal naše „letenky“ a cpal mě do obří klece, připomínající psí kotec, jaké jsem znal z filmů o našich pohraničnících. Těžká vrata za námi zapadla, obsluha apaticky a zlehka uvedla klec do mírného pohybu a na nás už měl být zbytek, což znamenalo, že pravidelnými pohyby v kolenou, držíce se rezavých madel a zády k sobě, uvedeme toto zařízení na oběžnou dráhu. Tak jak se to podařilo všem návštěvníkům před námi i po nás. Odměnou mělo být asi minutové kroužení, bez pomoci elektromotoru. V našem případě se nic z toho nekonalo. I když jsme zhruba věděli, co máme dělat, nedařilo se nám sesynchronizovat naše pohyby a velké problémy činil i obří rozdíl našich váhových kategorií. Navíc u Petra propukl další amok, který jsem vám popsal v souvislosti s fotbalem i s lochneskou. Přestal vnímat okolí i mne, vřeštěl, potil se a svým pozadím mne nemilosrdně zatloukal do mříží. Dusil jsem se a panikařil. Trvalo to dlouho, ale naše klec připomínala jachtu za naprostého bezvětří. Dvě zbývající klece okolo nás divoce rotovaly, naše se mírně pohupovala, což doprovázel Petrův šílený jekot a hysterický smích a kolemjdoucí to nutilo k zastavení a zamyšlení nad účelem chování toho zvláštního muže. Mne naštěstí za velitelem našeho letu nebylo vidět, ale nechybělo mnoho a bylo by mne cítit. Tlak neustával a já se loučil se životem. Zaplať bůh zasáhl provozovatel, brzdou ukončil běsnění mého mučitele a já byl vysvobozen.

Kalich hořkosti jsme společně dopili u střelnice, kde Petr nechal zbytek peněz, opakovaně reklamoval hnutou mušku, takže nakonec jsme se vraceli k domovu s tou absolutně nejdražší růží na světě.

Od toho odpoledne už v Ohři uteklo hodně vody a já dnes vím, že bych dal všechny poklady světa za jednu zaručeně sportovní, zábavnou a prodlouženou jízdu s tím kouzelným mužem: strejdou Petrem!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prodloužená jízda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.