Žena, která žila
za oceánem

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Zdena Adamová-Klapka

Žena, která žila za oceánem – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poděkování

Každý z nás má svůj příběh a tohle je ten můj. A tak bych chtěla na tomto místě poděkovat všem přátelům, kteří mi pomohli vzpamatovat se, především Anně a Borisovi v USA za to, že mi dali nový domov plný lásky a trpělivosti, Cindy, Dane a Robovi za neskutečně loajální třicetileté přátelství, a za podporu, které se mi dostalo od mých studentů a jejich rodin. Své díky posílám i do Kanady přítelkyni Lidušce, která mě dlouhá léta nutila a pošťuchovala k tomu, abych psala.

V Praze patří můj neskonalý dík přítelkyni Romaně za trpělivé směrování mých kroků, pumpování odvahy do hroutící se trosky a vždy pohotově nastavené rameno ve chvílích typicky ženských propadů do zoufalství, naštěstí rameno silné a propady jen (doufám) krátkodobé. Věděla, že čas je spolehlivý lékař, a přinutila mě brát jeho medicínu. Seznam by byl dlouhý a jsem moc šťastná, že jsem ve své rodné zemi našla tolik báječných přátel.

Ráda bych poděkovala celé redakci nakladatelství Motto za to, že mi umožnila zrealizovat a vydat mou knihu.

A samozřejmě mé rodině.

O čem?

Kdysi se říkávalo těm, kteří věděli všecko nejlíp: „Neraď, není ti šedesát a nebyl jsi v Rusku.“

Šedesát mi už bylo, ale v Rusku jsem nebyla. Zato jsem prožila dvacet osm let v Čechách, třicet šest let ve Spojených státech a teď už dva roky cestuju oběma směry. Nevím, jestli se to bez toho Ruska počítá, ale pro jistotu nebudu radit, jen vyprávět.

Všichni, s nimiž se v mém příběhu setkáte, jsou souhrnem charakterů více lidí, které jsem potkala, proto jsem změnila jména a názvy uměleckých seskupení, v nichž jsem působila. Takže kdyby se náhodou někdo poznal, ať se nerozčiluje, nejede v tom sám. Na děvče z Vyšehradu jsem toho viděla poměrně dost, byla to legrace, ale někdy taky vůbec ne. Mám smůlu, protože si pamatuju zážitky, události a co kdo kdy řekl velmi podrobně, a když začnu vzpomínat, připadám si jako dvojnásob stará vlastní babička. Ale kromě té smůly mám štěstí. Nepamatuju si data, letopočty a velká jména. Čas je relativní a velkých jmen, která stojí za zapamatování, není tak moc. Tak jakápak skleróza! A hned se cítím o třicet let líp.

1
Křik až řev

Déšť šuměl sotva slyšitelně za pečlivě zavřeným oknem, přestože venku se z nebe valily proudy vody jako v tropech. Praha byla šedivá a neslyšela, co se děje u nás doma. Okna byla dvojitá a těsnila. Seděla jsem u piana a hrála stupnici, ale kdyby se mě táta náhodou zeptal jakou, nevěděla bych. Představovala jsem si, jak hraju a zpívám pro celou třídu, jak mě všichni nábožně poslouchají a zkouší zpívat se mnou.

Hlasité klení, rána jako z děla a nakonec řev raněného býka s prásknutím dveří mne vytrhly ze snění. Když jsem se narodila, řvala jsem prý neobyčejně silným hlasem. Očividně jsem to zdědila po tatínkovi. Ale děda říkal, že to byla nechuť narodit se do komunismu, a maminčiny kamarádky sudičky z toho usoudily, že budu operní pěvkyně. Také zazněla hláška, že bych mohla být klavíristka nebo zlodějka vzhledem k prstům u novorozence neobyčejně dlouhým. Navzdory populárnímu heslu Kdo nekrade, okrádá rodinu, rodiče raději zvolili hudbu.

Začala jsem hrát, ještě mi nebylo pět, a už nevím proč, ale vyžádala jsem si piano a zbožňovala svou báječnou, tichou paní učitelku Zoju i její obrovský klavír. Milovala jsem také svoje pianino, které tatínek zakoupil za peníze utržené prodejem motorky se sajdkárou, v níž maminka nechtěla jezdit. Přestože na pianinu stál natažený budík, který drnčel nemilosrdně vždy až po hodině (což bylo povolení, že toho můžu nechat), většinou jsem hrála dál. Seděla jsem u piana a byl ode mě pokoj, naši ani nemuseli zapnout televizi. Dnes se děti vrhají bez pobízení k počítačovým hrám a já nevím, zda jsem se vrhala k pianu sama od sebe nebo abych unikla rodičovskému křiku a hádkám. Zásluhou toho jsem si již v útlém věku vypěstovala slušnou techniku, moje milovaná paní učitelka mě chválila a říkala, že mám talent. Nevěděla jsem sice, co to je, ale ona by mi určitě nic ošklivého neřekla. Od piana jsem se většinou skulila k lavici s víkem, pod kterým byla ukryta moje zoologická zahrada. Pannu jsem měla jen jednu. Hrála jsem si víc se zvířátky, stavěla jim vesničky, džungle, cestovala dřevěným letadlem od dědy po celém světě, vařila jsem jim a také jsem byla jejich osobní lékařkou. Kromě nich byly v lavici barvičky, blok, pár knížek, a tak moji svěřenci chodili do školy a já je pečlivě vzdělávala. Střídala jsem se i v roli rodičů, chvíli máma, chvíli táta, protože obojí je třeba.

„Aničko, pojď to sebrat!“ ozvala se z kuchyně maminka potom, co táta vyletěl z bytu jako tornádo.

Složila jsem noty a přemýšlela, co to asi bylo za ránu a co budu sbírat.

„Ančo, ty neslyšíš?“

„Už letím!“ zařvala jsem tatínkovým stylem a hnala se do kuchyně, kde se válelo na zemi šuple, které můj cholerický otec vytrhl z kredence, protože ho nemohl otevřít. Mrštil s ním tak, že se jeho obsah rozlétl po celé kuchyni.

„Cvok…,“ pronesla maminka v klidu. Sedla jsem si na bobek. V naší malé, zářivkou osvětlené kuchyni s oknem do světlíku jsem se snažila posbírat od mycího stolu až po kredenc všecko to, co se nerozbilo, i to, co už nikdy nikdo neopraví. Jako třeba babiččiny brýle.

Mycí stůl byl podle mého názoru úžasný vynález. Pod pracovní stolní deskou bylo obrovské šuple, které ukrývalo dva škopky. Do jednoho se nalila horká voda na nádobí, někdy případně na mě (to když měl tatínek přes vanu prkno a koupelnu proměnil ve fotolaboratoř), a do druhého se odkládalo to, co už bylo čisté. Po použití se škopek vyjmul, špinavá voda vylila do záchodu a šuple se zasunulo zpět. Proti dnešním myčkám úžasně zajímavá věc, z níž vycházely věci čisté, bez nehorázné spotřeby elektřiny a vody, bez nadbytečných chemikálií, a nerozbité. Délka umývání závisela na rychlosti vašich rukou. Pak se škopky vytřely hadrem a nemusely se prohánět dalším cyklem, který by je s velkým humbukem a vřískající reklamou vyčistil do bezvědomí.

Vyšťourala jsem pilníček na nehty, který se zasekl za nohou mycího stolu. Bylo mi osm a zcela vážně jsem přemýšlela o tom, že sňatek mých rodičů byl patrně omyl. Tatínek s maminkou se hádali, tatínek řval a maminka syčela potichu jako had. Když toho měla dost, tak zavelela a dupla. Vzápětí se vodili za ruce, objímali se a posílali mě k babičce a dědovi. Teprve mnohem později mi došlo, jak velice se milovali. Byli svým vztahem tak zaujati, že se mou osobou příliš nezabývali. Slunečno bylo pro mě doma zřídkakdy, ale naštěstí jsem měla dva páry úžasných prarodičů.

Sbírala jsem obsah zdevastovaného šuplíku a uvažovala, že se vlastně mám docela dobře. Kamarád Jirka, který bydlel přes ulici, měl tátu ožralu a ten každý večer, když přišel z hospody, mlátil jej i jeho maminku, navíc řval sprostá slova, která můj táta nikdy neříkal, jen maminka mi občas jednu lupla, když jsem za něco mohla. Snažila jsem se, abych za nic nemohla, jenom mi to někdy nevyšlo. Druhý kamarád, Vlastimil, jednou svýho ožralýho tátu kopl do holeně, když chtěl mlátit jeho mamku. Ale Vlastík je o dost starší, a tak se mu to povedlo a pak utekl. Naše maminky byly kamarádky a my chodili s klukama sáňkovat a slibovali si, že jednou založíme kapelu.

„Prosím tě, už to máš, nebo to budeš sbírat celý den?“ přerušila maminka moje myšlenky. „Dojdi s odpadkama a zastav se u babičky. Připomeň jí, aby mi koupila Niveu a vajíčka, než k nám půjde.“

Bydleli jsme v pátém patře bez výtahu, seběhla jsem ze schodů do nebe, vyhodila odpadky a utíkala do kopce naší ulicí až k vyšehradskému tunelu. Prolétla jsem ho kosmickou rychlostí, protože jsem se tam bála, a za chvilku jsem stála na hradbách. Dívala jsem se na Prahu a slunce nad Vltavou. Celý park byl divoký, zarostlý křovinami, tajuplný jako jeho historie. Vyšplhala jsem na skálu, prolezla křovím ke zříceninám tam, kde stával Libušin hrad, usadila se na své obvyklé místečko, zavřela oči a už tu byli.

Rytíři na koních, dámy v dlouhých šatech s dlouhými vlasy. Všichni byli zaprášení a trochu v mlze. Zdálo se, že šeptají. Tlumený zvuk z pohádky. Nerozuměla jsem, co povídají. Slunce se schovalo za mrak a všecko se to rozplynulo. Škoda.

Milovala jsem Vyšehrad a tenhle svůj tajný rituál. Byl tu klid, zeleno a krásně. Příběh kněžny Libuše mne fascinoval, slyšela jsem ho v mnoha verzích, záleželo na tom, kdo byl vypravěčem. Názor na tajuplnou kněžnu byl jiný v podání mých židovských dědečků, katolických babiček, tatínek svou pohádku o Libuši měnil podle toho, jaká byla doba a byl-li, či nebyl-li ve straně. V maminčině vyprávění byla úžasná kněžna Libuše krásnou princeznou, která předpovídala budoucnost a říkala lidem, že ženské nemohou vládnout bez mužských a naopak. Na vyšehradském hřbitově jsem navštěvovala pravidelně oblíbené hrobky, a vůbec mi to nepřišlo smutné. Chodila jsem si sem psát básničky a pohádky, vznikala tam většina domácích úkolů a slohových prací. Sedávala jsem na hrobě, kde byla pohřbená paní Anna Trnková, rozená Tichá. U jejího jména bylo napsáno Vzorná žena a nezapomenutelná maminka. Přála jsem si, abych ten nápis měla jednou na svém hrobě já, a slibovala jsem si, že budu úúúplně jiná než moje maminka.

V parku jsem záviděla dětem, které měly brášku nebo sestřičku, všichni si měli s kým hrát a povídat. Bohužel jsem se dozvěděla, že jsem byla velké a tlusté mimino, zničila jsem mamince figuru, a tím pádem není šance na to, že by si přivádění dalšího potomka na svět chtěla zopakovat. Maminka navíc, darujíc mi život, nesmírně trpěla. Potom již trpěla stále, bylo to v její povaze, a tak se tatínek staral, aby nemusela nikdy pracovat a měla se dobře. Vrývala jsem si do paměti, že až budu velká, tak nebudu trpět a budu pořád silná a zdravá.

Maminka byla nádherná. Smaragdové oči a mahagonové vlasy s porcelánovou pletí a štíhlým pasem z ní vytvořily to, kvůli čemu muži dělají totální nesmysly, chtějí nasadit život a umírat.

Já jsem se bohužel potatila. Tatínek byl fešák a všichni říkali, že je celý Elvis Presley. To je prima, když je člověk chlap, ale to nebyl můj případ a to tatínka celý život mrzelo.

Babička s dědou byli rádi, že jsem holka, babička mi česala copy a děda mě naučil spoustu klukovin. Bydleli hned za rohem v sousední ulici, a tak jsem proletěla tunelem zpět a zazvonila na jejich dveře.

„Co dejcháš jak čtyři? Zase jsi byla nahoře, viď?“ pošeptal mi děda. Věděl, že přes zákaz rodičů na Vyšehrad chodím, ale nikdy to na mě nevyzradil.

„Babi, máš koupit mámě Niveu a vajíčka, až půjdeš nahoru…,“ zavřískala jsem.

„Co takhle hodinky s vodotryskem, to by nechtěla?“ mračil se děda. Ale babička vzala kabelku a zavelela:

„Obout… Oba dva a jdeme.“

Poskakovala jsem celou cestu kolem nich a děda mě učil pískat na prsty před obchodem, než babička nakoupila. K tatínkově nelibosti u nás babička s dědou byli každý den, anebo já byla u nich, s čímž souhlasil.

Moje jméno Anna Zemanová jsem vždy považovala za příliš obyčejné, a tak jsem dědu zbožňovala ještě víc, protože se jmenoval Augustýn Kvoch. Žádného jiného Augustýna jsem ve svém životě nepoznala, a tak jsem na dědu byla moc pyšná. Přišel do Prahy se svým bratrem Karlem jako mladík před druhou světovou válkou z Vídně a česky mluvil moc pěkně.

„Aničko, podej mi ten kudla!“

„Dědo, tu kudlu se říká.“

„No jo, tak mi podej tu nůž, ať můžu podříznout ten pták, píská dneska, jak když se zbláznil, a kazí to těm vostatním, jsem z toho hluchej.“

Děda totiž slyšel písničku Já mám sedm kanárů a asi to bylo to první, co slyšel česky. Udělalo to na něho takový dojem, že si je opravdu pořídil. To, že kanár zpívá, jen když je sám, tak to je lež. Těchto sedm zpívalo tak, že by jim sedm statečných závidělo. Kromě kanárů měli babička Boženka a děda Augustýn také kocoura, želvu a křečka. Měli se rádi, nikdy nekřičeli, byla u nich legrace a měli rádi mě, a tak mi vůbec nevadilo, že u nich skleničky nebyly zrovna průhledně čisté.

Rodiče mého tatínka k nám chodili jen zřídkakdy a mluvilo se o nich jako o Zemanových. Děda byl přísný, hovořil čtyřmi jazyky, učil mě hrát šachy, býval v ruských legiích a byl přítelem pana prezidenta Masaryka, od kterého dostal vyznamenání za statečnost, vechtrácký domek v Roztokách a později krásný byt v Praze. Babička byla lektorkou na dívčí škole a vyučovala ruční práce a etiketu. Oba byli vždy sterilně čistě oblečení, vymydlení a měli šlechtické vystupování.

To bylo zvláštní, protože v jejich žilách žádná modrá šlechtická krev nekolovala, naopak to byla krev farmářská a řemeslnická. Když děda mluvil o panu prezidentu Masarykovi, vždy říkal, že se choval jako pravý šlechtic, ale byl z prostého rodu, miloval střídmost, prostotu a pravdu. Proti tomu děda Augustýn se svou domácností špinavých skleniček a hromadou zvířat byl synem rabínovy dcery, jejíž rodina patřila k vídeňské šlechtě. Oba moji dědové byli židé a obě mé babičky křesťanky katoličky, leč přes tuto podobnost k sobě tyhle dva páry úžasných lidí nikdy nenašly cestu a často létaly jiskry z ostří jejich jazyků, když se náhodou rodina u nás sešla a dala do diskuze. Pokud se k tomu přidal tatínek, který se po válce stal z mladistvého nadšení komunistou a budoval Prahu v akci Z (za Prahu krásnější), zavírala jsem dveře a utíkala hrát na piano hodně nahlas, abych ty bouřlivé přestřelky neslyšela.

Přísahala jsem sama sobě, že až budu velká, tak se v mojí rodině nebude křičet a hádat, a že budu mít tři děti, které budu hýčkat a milovat a udělám pro ně všecko na světě, jen aby byly šťastné. A budu mít krásný čistý dům a skleničky, spoustu zvířat a zahradu, muže, kterého budu obskakovat, budu mu žehlit košile, ve všem pomáhat, tvrdě pracovat a budu a budu a budu… Stupnice se zrychlovaly a byly čím dál hlasitější, takže jsem po chvíli byla odvelena většinou na cestu se džbánem do hospody pro pivo. K Zemanům jsem jezdila pouze v doprovodu tatínka přes celou Prahu do Libně a pouze čtyřikrát ročně. Na Vánoce, Velikonoce, dědův svátek a babiččiny narozeniny. Na dědův svátek se slavilo trochu víc, protože děda byl Josef, a tak padla většinou celá lahev pampeliškového nebo bezinkového vína, které s babičkou vyráběli. Babička měla vždy nádhernou paličkovanou zástěru, vyleštěné korkové lino, žádná zvířata, spoustu kytek v květináčích, ve vázách a za okny, napečeno, navařeno, na kredenci sklenice vína a zavařenin. Hlavu jí obtáčel dlouhý bílý cop, byla voňavá a vymydlená a pomlouvala mou maminku.

„Růžo, když mu ta líná ušmudlaná krasavice vyhovuje, tak se do toho nepleť! Vzal si ji on, ne my.“

Maminka nebyla u Zemanů populární. Tatínek se vždy nacpal k prasknutí, dal si s dědou sklenku, potom se s babičkou pohádal, děda mu vynadal a jeli jsme domů, kde se tatínek pohádal s maminkou. No a já pro jistotu mydlila stupnice a etudy, co nejhlasitěji to šlo.

„To dítě je zlatý, hraje jak divá, tu pracovitost po tobě definitivně nemá! Škoda že není kluk!“ vykřikoval tatínek burácivě. „Nech už to piano a sypej do koupelny!“ zařval, až se Vyšehrad zatřásl.

Když začalo udobřování a hlasy rodičů nabraly tichý a cukrový tón, měla jsem už většinou vyčištěné zuby, na sobě noční košili a chystala se do Hajan. Hajany byly krásná vesnice uprostřed lesů. Jenomže odjezd nebyl vždycky příjemný.

Bála jsem se stínu, který vytvářel skleněný šestiramenný lustr. Vypadal jako chobotnice, blížil se ke mně a v uších mi začalo tikat. Ach jo… Tikání začalo mít ozvěnu. Byl tu sen.

Scházela jsem z Vyšehradu a ve zdi byl vchod do jeskyně. Vešla jsem do ní.

Písek, do něhož jsem zapadla až po ramena. Nemohla jsem se pohnout. Strach… Tik tak… Tik tak, zněl můj tep v uších… Strašlivá úzkost. Z hloubky jeskyně vycházely lvice. Byly krásné, tiché, dívaly se na mě maminčinýma smaragdovýma očima. Chvilku jsem si přála být jednou z nich. Chodily v kruhu kolem mě. Tikání s ozvěnou sílilo. Lvice se přibližovaly, slyšela a cítila jsem jejich dech. Když už to nešlo vydržet, chtěla jsem vykřiknout. Nešlo to. Najednou mě někdo popadl zezadu za ramena a vytáhl z písku. Byla to babička a já se vzbudila.

Propocená noční košilka a obličej mokrý od slz. Babička tam nebyla, jen tma a sotva viditelný stín lustru. Tenhle hrozný sen se mi často opakoval. Naprosto stejně. Vždy, když začalo tikání v uších, strašně jsem se bála, věděla jsem, co přijde, ale nevěděla jsem, zda přijde babička. Strach a nejistota.

Do školy jsem chodila ráda, horší to bylo s návratem domů. Rodiče očekávali se samozřejmostí, že budu nejlepší ve třídě, a vštěpovali mi do hlavy, že na světě je blbejch dost, tak nemusím být jedna z nich. Tatínek mě pravidelně ujišťoval, že to, že jsem ženská, se bohužel nedá změnit (kdyby chudák věděl, co je dnes všecko možné…), a proto musím dřít ve škole jako ďas, abych překonala nedostatek mozkových buněk, což je jev vyskytující se pouze u holek, kluci s tím starosti nemají.

Jednoho večera jsem se dívala z okna na stráň, která patřívala dědovi, než mu ji komunisti sebrali společně se zlatnickou továrnou, kde ho poté nechali dělat mistra.

Hleděla jsem do voňavých a rozkvetlých stromů. Bylo příjemné koukat se na ně z výšky našeho okna v posledním patře. Měla jsem pocit, že jim mohu vládnout a vyprávět všechny hloupé holčičí pocity. Stromy mi na oplátku povídaly svoje moudrosti a nechaly ptáky, aby pro mne zpívali.

Učila jsem se jim odpovídat. Čím víc se blížil večer, tím silněji a zajímavěji zpívali, koruny stromů se hemžily a třepaly lístky, jak se ptačí rodiny ukládaly ke spánku…

Tatínek se vřítil domů po celodenní dřině, kdy s vysvědčením ze dvou vysokých škol rozvážel společně se svým závozníkem cihly pro podnik Stavoděl, a chtěl se převléknout do bílé košile, aby mohl jít na druhou šichtu, což bylo hraní po nočních barech.

Původně pracoval jako kameraman na Barrandově u armádního filmu, ale někdo anonymně udal, že má tetičku v Americe, a tak mu nabídli hutě, zemědělství nebo stavebnictví a jeho nadšení pro komunismus ochablo.

Stavoděl to však nepřeháněl s placením za práci a maminka navrhla tohle barové řešení.

„Když už máš tu konzervatoř, mohl bys po nocích vydělat nějaký peníz navíc hraním. Hospod je tu dost.“ Nápad se ujal. Jenomže ten den byla zrovna babička nemocná, a maminka tudíž neměla pro tatínka vyžehlenou košili.

„Tak to sakra vyžehli! Tohle si nemůžu vzít! Vypadá to, jako bych to vytáh krávě z huby!“ řval tatínek.

„Víš dobře, že nemůžu žehlit. Dělá se mi z těch výparů mdlo a máma je nemocná,“ potichu a logicky vysvětlila maminka.

„Že se nestydíš házet všecko na bábu! Dělá ti služku. Jak máš něco udělat, tak je ti špatně! Když je sranda, tak jsi zdravá jako řepa! Zápal švindlu máš a progresivní lenoru! To je celý!“

Křik pokračoval, a když jsem se chystala přejít ze stupnic na etudu číslo 5 Carla Czerneho, začal někdo zvonit u dveří, což bylo zvláštní. Málokdy k nám někdo ve večerních hodinách chodil, natož neohlášeně. Zvonek zněl agresivně a neustával. Vzteky zrudlý otec otevřel dveře tak rázně, až vznikl průvan. Za dveřmi stála sousedka z patra pod námi a svým staroučkým tenoučkým hláskem pravila:

„Dobrý večer, pane Zeman, prosím vás, byl byste tak laskav a řekl Aničce, aby už přestala hrát? Už je sedm hodin a já mám doma lidi na seanci. To piano nám plaší duchy.“

Pozorovala jsem tatínka v odrazu zrcadla v předsíni. Rudá barva z jeho tváře mizela a koutky úst se zdvihly.

„Ale to víte, že ano, paní Schmaiserová, promiňte, nevím, co to do tý holky vjelo, většinou takhle dlouho nehraje.“

Paní Schmaiserová se s poděkováním odporoučela, táta zabouchl, až to v chodbě zadunělo, přešel do obýváku, pečlivě a pomalu za sebou zavřel dveře z předsíně a poprvé jsem ho zažila smát se tak, až mu tekly slzy. Mně také. Smáli jsme se hodně dlouho a neinformovaná maminka na nás hleděla s filmovým úžasem. Byla nádherná.

„Už nehraj, ani potichu,“ řekl táta. Dal mamince pusu, vzal si černý rolák a šel hrát. Ve dvě ráno, když přišel z hraní, úmyslně jsem šla na záchod.

„To byla legrace, viď? Vyprávěl jsem to klukům v kapele a vydrželo nám to celou noc. Co nespíš, je pozdě!“

Táta nevěřil na duchy, na zázraky, na žádné náboženství a o věřících se vyjadřoval s opovržením.

„No podívej, jak tomu flanďákovi líbaj nohu! Kašpaři úchylný! Blbnou lidem hlavu! Je to banda vyčůránků, chtěj, aby se lidi báli pekla a nekoukali jim pod prsty, jak kradou a žijou jako čuňata!“ vychrlil ze sebe jednou, když byl nějakým omylem v televizi přenos z jakési církevní akce. „Ne abys někdy těmhle blbostem věřila!“

Věřil jen tomu, na co si mohl sáhnout, a stál oběma nohama pevně na téhle Zemi. Když jsem se ráno vzbudila, byl už zase v práci, čekala na mě připravená snídaně a obří zednická svačina v podobě dvou krajíců chleba se sádlem a škvarečkama. Maminka spala. V hlavě se mi začala líhnout písnička Až já budu velká, ale nějak se mi to nechtělo rýmovat. Měla jsem tátu moc ráda. Moje babičky a dědové měli ovšem na náboženství, politiku a mou výchovu zcela jiné názory.

Paní učitelka Zoja bydlela v posledním patře domu na Výtoni. Naši ji objevili v hudební škole, kam mě chtěli zapsat, ale byla jsem příliš malá. Paní Zoja svolila, že mě vezme soukromě. Měla obrovské černé křídlo, které zabralo celý pokoj, pod ním byl perský koberec a v celém bytě strašný smrad z koček. Mně to vůbec nevadilo, neboť paní učitelka dokázala povídat a vysvětlovat hudbu jako pohádkové příběhy a kočky jsem milovala. Nebylo mi ještě pět, a chodila jsem k ní sama, pěšky to byl kousek. Paní učitelce se to moc nelíbilo a po hodině mě doprovázela ze schodů dolů.

Byla jsem zvyklá v domě lidi pozdravit, a tak jsem to dělala i v jejím domě. Smála se.

„Aničko, ty jsi šikovná a hodná holka! Neměla bys ještě chodit takhle sama. Dávej pozor, ať tě něco nezajede.“

„Tak malá už nejsem, paní učitelko,“ urazila jsem se. Pokaždé když jsem přišla domů, maminka zavelela:

„Svléknout, všechny šaty na ramínko do okna a umýt ruce i obličej. Smrdíš od těch koček jak Herodes! A dej si toho medvěda do lavičky. Válí se tady už od rána.“

„To není medvěd, to je pes, jmenuje se Ludvík. On mě v noci hlídá. Co je Herodes, mami?“

„Ne co, ale kdo! Smradlavej král.“

„Králové smrděj?“

„Ne všichni, tenhle jo.“

Moc jasné mi to nebylo, ale maminka už otvírala dveře babičce, která k nám přišla s nákupem, aby maminka mohla jít ven, podle dědy trajdat. Když odešla, babička mi udělala kakao, chtěla, abych jí zahrála, co jsem se naučila na piano, žehlila a pak jsme spolu vařily. Vaření mě bavilo, ale babička mi neuměla vysvětlit, proč Herodes smrděl.

Po mých šestých narozeninách už mě paní Zoja směla vzít do hudebky, a tak jsem jezdila tramvají s holčičkou Danou. Bydlela hned vedle v ulici a byla o rok starší. Nejen z nás, ale i z našich maminek se staly kamarádky. Výsledkem toho bylo, že nás maminky posadily každou středu do elektriky a odcupitaly do restaurace na sklenku červeného a dortík. Většinou jsme nechaly s Danou po hodině piana jednu nebo i dvě tramvaje ujet, abychom si mohly déle povídat.

„Já bych ve středu nejraději nechodila domů. Máma nechce, abych tak pozdě jedla, protože mám bejt herečka, tak abych nebyla tlustá. A v pondělí je to ještě horší, to mám balet a pak mám hlad jako vlk,“ svěřovala se Dana.

„Já chodím domů ve středu ráda, protože táta už je ve hraní, a tak se s mámou nemůžou hádat a křičet. Ale ty nejsi tlustá! Jestli chceš, budu ti nosit sváču, co mi dělá táta. Nikdy ji celou nedojím, jsou to strašný zouváky.“

„Jak, do hraní? A tu svačinu mi prosimtě přines, je to fakt hrozný, kručí mi v žaludku.“

„No on je taky muzikant, tak dělá i v noci, aby maminka nemusela do práce.“

„Aha, moje mamka taky nepracuje, ale taťka chodí jen na dopolední. On je úředník. Mamka nemusí pracovat, ale na auto to prý nestačí. Vy máte auto?“

„Ano, tatínek ho pořád opravuje a jezdíme jen v létě. To pak má opálené nohy od kolen dolů. Příští středu ti přinesu půlku svačiny.“

„Ančo, jak to, že jsi tak hubená, když se pořád tak cpeš?“

„Asi kvůli schodům. Pořád lítám po schodech, je to jak do nebe a je jich sto čtyřice sedm. To máš, jak když bydlíš ve věži.“

„Ježiš, a proč po nich furt lítáš?“

„No já musím, nemáme výtah a kromě školy mě maminka pořád někam posílá. Nákup, odpadky, k babičce, pro uhlí, pro poštu a tak. Pořád něco.“

„To by mě zabilo, ale je to vlastně dobrý, my bydlíme v prvním patře. Radši bych lítala po schodech než na balet. Ten mě nebaví.“

„Vážně? Já bych radši tancovala. Já stejně tancuju, když nikdo nekouká.“

„Ty jsi trhlá!“ Chechtaly jsme se a bylo nám fajn. Na stanici tramvaje jsme se rozhlížely, ale maminky tam ještě nebyly. Seděly v restauraci a chechtaly se jako my dvě. Musely jsme jim slíbit, že se tatínkům o ničem nezmíníme, neb oba by mleli pantem, že to je vyhazování peněz a plýtvání časem. Měla jsem Danu ráda, měla stejné jméno jako moje sestřenka Danuška, se kterou jsem vyrůstala a která nade mnou držela ochrannou ruku, protože byla o dva roky starší. Byla vlastně moje prasestřenice, protože byla dcerou tety Marie, sestry babičky Boženky. Její maminka ji měla na tehdejší dobu neobvykle pozdě a Dana byla chytrá a silná holka. Naučila mě říkat „r“, a dokonce se kvůli mně i poprala. Byla moje hrdinka.

V pátek večer jsem radostně očekávala hon na žížaly. Děda ho slíbil a bylo po dešti.

„Kdepak žížala, pěkně růžová rousnice, to je pro rybu jako pro tebe trubička se šlehačkou!“

„Fuj!“

Před světlem našich baterek rybí lahůdky zajížděly rychle do měkké hlíny, ale my byli rychlejší. Za chvilku jich byla plná plechovka.

„Neboj, Boženko,“ uklidňoval děda babičku. „Dáme je do koupelny vedle záchodu, přikreju je a položím na ně dubový prkýnko, aby neutekly.“

Jenomže v noci přišla bouřka, velká voda vyrazila kanalizační šoupata, která byla tehdy umístěna v suterénních bytech, a ráno po celé kuchyni i předsíni plavaly rousnice ve dvaceti centimetrech páchnoucí vody. Babička plakala, děda sbíral rousnice a já běžela domů pro maminku a tátu, aby šli pomáhat s tou spouští. Byt byl prohlášen za neobyvatelný. Celý jsme ho vysušili a natřeli vápnem, ale od té doby na stěnách od podlahy rostla každou chvíli plesnivá houba a kanáři přestali zpívat.

2
Výlety jinam

Než jsem začala chodit do první třídy, maminka navrhla tatínkovi, abychom na letní prázdniny jezdili na venkov za čerstvým vzduchem, že nám to všem prospěje. Děda už byl v penzi, dali ho tam o něco dřív, asi proto, že ho někomu bylo líto kvůli podlomenému zdraví. Tatínek, přestože tehdy neexistovaly kreditní karty ani půjčky (lidé ještě neobjevili tento chytrý trik, jak vytáhnout z ostatních peníze a zničit poctivost a pracovitost), souhlasil, jako ostatně se vším, co maminka navrhla. Pracoval, šetřil a začal nás posílat na prázdniny, jichž se sám účastnil vždy jen na pár dní.

Děda objevil na mapě vísku Planou, ležící na řece Lužnici, a rodinná rada rozhodla, že se vydáme na průzkum. Jeli jsme vlakem, což mě naprosto nadchlo, děda se culil, babička vypadala nervózně a mamince se dělalo špatně. Babička musela přivolat pana průvodčího, který potom mamince celou cestu nosil mokrý ručník, a velice se spřátelili. Děda koukal jako kakabus a oba jsme věděli, že tohle by se tatínkovi nelíbilo. Když jsme v Plané vystupovali, dloubl děda loktem maminku pod žebra a zasyčel:

„Zaplaťpánbůh, že seš pod čepcem.“

„Ale taťku!“ napomenula ho babička.

„Když se oženíš, tak máš bejt jako jeptišky,“ vyhlásil. Připadalo mi to legrační.

„Dědo, ženské se nežení, ale vdávají. A jeptišky se prý vdávat nesmí. Táta říkal, že jsou pak kvůli tomu bláznivý.“

„Nesmysl, jeptišky jsou náhodou moc hodný a pomáhají nemocnejm a starejm lidem. Na to si eště malá, Aničko, povim ti to, až trochu poporosteš.“

„No to se má na co těšit,“ ozvala se maminka.

Ale to už jsme vycházeli z malebného nádraží na půvabnou ulici roubenou jihočeskými domky s rybízovými a angreštovými ploty, zahrádkami plnými řeřichy, floxů a ovocných stromů. Slunce hřálo a byla to nádhera.

„Dědo, koupíš mi zmrzlinu? Támhle za rohem je cukrárna!“

„Jak jsi na to přišla?“ smál se děda.

„Já nevím.“

Cukrárna tam byla. Babička se podívala tázavě na maminku.

„Vy jste tu už někdy byli?“

„Ne, ale zmrzlinu nesmí, dostala by angínu.“

Babička s maminkou vystartovaly rychle před námi a ztlumily hlasy. Zaslechla jsem jen, jak maminka říká:

„Tohle dělá každou chvíli!“

„Tu zmrzlinu ti koupim, až s náma ženský nebudou. Večer půjdeme na žížaly a ráno na ryby. Lužnice jich je plná,“ mrknul na mě děda. Doufala jsem, že v hotelu nemají šoupata. Ubytovali jsme se a přivítali s panem Smrčinou, bývalým majitelem hotelu, který tam teď dělal vedoucího a jehož manželka tam vařila. Vnučka Jarka pomáhala se vším kolem. Hned jsme si padly do oka a ona mě provedla po dvoře. Kromě hromady kompostu a poházeného nářadí zde stál jako na výstavě obrovský, nafoukaný, krásně vybarvený kohout a běhalo pár slepic.

„Nechoď k němu blízko, je krásnej, ale zlej jako čert. Králíčky si můžeš vzít z klece a pochovat. Ale jen po jednom a nedávej jim nic k jídlu, hned se nafouknou,“ zasvěcovala mě Jarka.

Mohla být o trochu starší než já, ale ne o moc, a už toho tolik věděla! Dvůr se táhl až ke břehu řeky a vypadal jako neupravený park. Vysoké lípy a kaštany, plešatý, udupaný trávník a tu a tam kvítky, pampelišky, vysoké čekanky, ale i bodláky. Mezi šípkovými růžemi a hustým křovím podél řeky byl prosekaný vchod k několika schodům a lávce. Byla tu lavička, uvázaná pramice, podběrák a dva pruty.

„To je mýho dědy, koukala jsem, že tvůj děda taky rybaří, nesli jste pruty. Já to nerada, je to otrava.“

„Já s dědou ráda chodím na ryby. Nesmí se tam mluvit, tak si přemejšlím. A líbí se mi, když něco chytnem. Děda rybu rovnou u vody vykuchá a pustíme bílou rybí dušičku po vodě. Babička doma nesnáší sajrajt a tu krev.“

„Kecáš,“ smála se Jarka, „ryby žádnou duši nemaj!“

„Ale maj, pojď někdy s náma! Ti to ukážu! Je taková dvojatá, má tělíčko jako malej nafukovací balonek a k tomu je připnutej menší jako ocásek! Fakt!“ Dívala se nedůvěřivě. Vyšly jsme do druhého patra hotelu a tam právě probíhalo představování.

„Já jsem Gusta Kvoch a tohle je má paní Boženka, dcéra a vnučka. Obě jsou Aničky. Koukám, že holky už se skamarádily. Tak to vidíte, eště že je máme. Vám sebrali hotel a mně fabriku. Je tu hodně ryb?“

„No jéje, a co je tady všude hub, budete spokojený. Je tu klid a hodný lidi. Všichni o něco přišli, tak táhnem za jeden provaz.“

Z okna pokoje bylo vidět na dvůr, řeka byla jako na dlani. Třpytila se a vypadala nehybně.

Nad šípkovými růžemi se třepetalo tolik motýlů, že to vypadalo, jako by se vlnil vzduch a poletovaly tam bílé i barevné vločky. Vzpomněla jsem si, že jsem slyšela kohosi říkat, že motýli létají jen dopoledne. Blížil se večer a my, umytí a převlečení, odkráčeli dolů do restaurace na večeři.

Paní Smrčinová nás vítala v naškrobené bílé zástěře a kuchařském čepečku. Restaurace byla prostorná, svítilo to zde čistotou, křišťálovými lustry, vlídnou atmosférou a volných stolů bylo jen pár. Večeřely zde rodiny Pražáků, trávily tu prázdniny ve svých chatách nebo v pronájmech. Byli jsme usazeni u okna s výhledem na malé náměstí s cukrárnou a všimla jsem si výčepu za otevřenými dveřmi na druhé straně restaurace, kde sedělo pár místních pivařů. Paní Smrčinová před nás postavila mísu s polévkou a mohli jsme si nabrat, kolik jsme chtěli. Líbilo se mi tu. Z rádia v rohu místnosti se ozýval smyčcový orchestr…

Najednou zde stáli čtyři hudebníci. Přestože měli černé obleky, byli průhlední a třepotaví…

Udělalo se mi mdlo. Děda se na mě usmál a šťouchl do mě loktem.

„Co koukáš, jako bys viděla strašidlo, jsi hladová, viď? Vypadá to tady jako ve Vídni. To víš, tady se musíš chovat jako princezna! Jako tvoje prabába. Ale neboj, než půjdem spát, půjdem lovit ty slíbené žížaly.“

„Moje prabába byla princezna?“

„No… jak se to vezme. Ona byla rabínova dcera a vyrostla jako princezna. Jenže pak se zamilovala do mýho táty, vzala si ho, rabín ji vydědil a bylo po princezně. Musela začít prát a mejt nádobí.“

„Kristepane, Gusto, neblbni tomu dítěti hlavu!“

„Ale Boženko, dyť je to pravda!“ Babička mávla rukou.

„Dědo, co je to rabín? A jak se jmenovala?“

„No… to je něco jako král. Jmenovala se Klaudia Mária fón Mórštajn,“ vyslovil děda pečlivě.

„To je divný méno. Jak to, že ty se jmenuješ Kvoch?“

„No protože si vzala Kvocha, mýho tátu!“

„Tati, hlavně jí nepovídej celou tu hrůzu, nebo se bude bát. Pak to někde vyžvaní a lidi se nám budou vyhejbat. Uvědom si, že je jí šest,“ vložila se do toho maminka.

Děda zmlknul a já nadskakovala zvědavostí.

„Ale mami, vždyť já už všemu rozumím! Už nemůžu!“

„Koukej to dojíst, chtěla jsi šest knedlíků, tak ať na tom talíři nezbude ani drobeček! Neměla ses cpát polívkou dvakrát!“

„Dědo, že sem budem jezdit každý léto?“

„To záleží na tom, jestli tu budou brát ryby.“

„A jestli Mirek bude ochoten to platit,“ sykla maminka.

Po večeři jsme se s dědou vypravili s baterkami na lov, ale bylo moc sucho a žížaly nebyly. Ráno nás paní Smrčinová nechala v kuchyni upatlat rybí těstíčko.

Když za námi po dvou týdnech přijel tatínek, zdržel se jen pět dní a nezklamal. Opravoval auto u řeky v plavkách a slunce mu opět darovalo krásné čokoládově hnědé podkolenky. Restaurace se mu moc nelíbila.

„Ty lidi, co tam chodí, jsou děsný! Jak se furt titulujou! Kdyby tu byl nějakej koňskej řezník, tak by určitě zdravili jeho ženu: ‚Rukulíbám, paní vrchní koňská řezníková.‘ A některý ty ženský… no… s těma krvavejma nehtama! Nány!“

„No jo, ty jsi holt lidovej!“ prohodila maminka.

„Jo, nic jinýho mi nezbejvá, ale peníze, co vydělám, ti nesmrděj, hm? Co to kreslíš, Ančo?“

„Vázu a kytky.“

„To vypadá jak bolavá noha! Ukaž, takhle se to dělá.“

Během půl minuty nakreslil nádhernou vázu s pugétem růží. Zastyděla jsem se a rozhodla, že už radši nikdy kreslit nebudu.

Kromě hry na několik nástrojů ovládal tatínek zásluhou svého talentu, konzervatoře a umělecké průmyslovky též kreslení, písmomalířství, vázal ze starých rozpadlých, až salátových vydání úžasné nové knihy do kůže, speciálních desek z barevných papírů a se zlatou ořízkou, byl skvělý fotograf a kameraman. Po prokádrování ho nejen vyhodili z armádního filmu, ale nevzali ho ani do symfonického orchestru, přestože udělal konkurz na klarinet s největším počtem bodů.

„Pojď, naučím tě plavat!“

„Ale tati, já už plavat umím.“

„Jo, s jednou nohou na dně. Vylez mi na záda, tak, chyť se mě za ramena, ne kolem krku. A plavem.“ Odrazil se mohutně od břehu a za chvilku jsme byli uprostřed Lužnice.

„Tempa znáš, víš, co máš dělat, tak plav!“ nadechl se a potopil do hlubin řeky.

Vynořil se o kus dál a já plavala. S vykulenýma očima, ovládnutá strachem.

„Aničko, zpomal a dejchej! Klid!“ Zpomalila jsem až po chvíli, když mi začala docházet síla. Babička s dědou nervózně pobíhali po břehu. Neuměli plavat.

„No vidíš, když člověk musí, tak dokáže všecko. Škoda že nejsi kluk, aby tě vzali k černejm baretům. Tam byla legrace.“

Těch pár minut a jeho slova se mi zaryla hluboko do paměti, mnohokrát jsem si je v životě připomínala. Ve vodě jsem se pak už nikdy nebála. Když člověk musí, tak…

Tatínek odjel opraveným autem do Prahy a my jsme strávili léto a ještě dalších dvanáct v malebné vesničce, kde ryby braly, houby rostly a lidé byli hodní.

Třetí rok jsme si museli najít podnájem u místních lidí. Pan Smrčina zemřel, paní Smrčinová onemocněla a odstěhovala se k dceři do Ostravy. Jarku jsem už nikdy neviděla. Hotel se dostal do rukou spolehlivých soudruhů, zaměstnanců RaJ. Byl přetvořen na špinavý zakouřený kutloch plný opilců, prodávaly se tam buřty a tlačenka, řešily bitky o koryta a ženské a chlapi se předháněli v soutěži o největší počet vypitých piv, protože to viděli v populárním seriálu a chtěli se vyrovnat svým slavným vzorům. Jednoho z místních hrdinů s přezdívkou Belmondo musela přijet vyzvednout záchranka potom, co do sebe vpravil třiadvacet piv a zazdíval to rumem.

Naštěstí jsme do té doby poznali mnoho báječných místních lidí, kteří se této změně nepřizpůsobili. Děda mě naučil extrémně brzy vstávat, rybařit, poznávat houby, střílet prakem a lukem, který vyrobil, pískat na pusu, trávu a prsty. Naučila jsem se opravovat pramičku, zatloukat hřebíky a mé šplhání po stromech dosáhlo virtuozity. Vyřezávat lodičky z kůry, hledat samorosty a dělat z nich fantastická zvířata, to se mě snažil naučit tatínek. Leč projevila jsem se dle jeho názoru jako kopyto z pakoně, občas zpomalenej film nebo spací vagon.

Moje nové kamarádky Inka, Jaruška a Maruška šly jednoho rána s maminkami na borůvky, ale já nesměla, protože maminka s babičkou neměly rády, když jsem s nimi trávila moc času.

„Prosimtě, nelez za nima pořád, jsou to vesnický burani a nemaj pořádný vychování. Stačí, že oni táhnou pořád za tebou! Nic dobrýho od nich nechytíš!“

Strašně se mi to nelíbilo, měla jsem lidi a děti z Plané ráda a každý rok na konci léta, když jsme museli zpět do Prahy, jsem tajně brečela. Děda mě to ráno vzal na ryby a přibrali jsme i Maruščina brášku. První ryba zabrala téměř okamžitě a my poskakovali kolem dědy, když ji připravoval o život a potom čistil.

Vytáhl rybí dušičku a já ji šla vyprat k řece a pustit do rybího ráje.

„Pane Kvoch, ale to není opravdu dušička, že ne?“ ptal se Vládík.

„Ne, to není,“ ale když uviděl můj nespokojený výraz, dodal: „I když, kdo ví? Kde jsi nechal sestru?“

„Musela s mamkou na borůvky a táta taky, že prej za to hodně platěj ve výkupu.“

„Dědo, můžu zejtra s nima?“

„Jo, holka, to se zeptej ženskejch, do toho já nesmim mluvit.“

„Jé, pane Kvoch, vy jste taky pod pantoflem. Jako náš táta!“ smál se Vládík.

„To víš, že jo, a ty taky budeš, až se oženíš! A tak to má bejt. Ženský věděj, co dělaj, a myslí to pro rodinu nejlíp! A když chceš, aby na tebe byla žena hodná a milá, jó, hochu, to se musíš snažit!“

Ten den jsme chytili šest velkých ryb a děda je dal k Votiškům, kam se všichni Pražáci po pádu hotelu přesunuli. Chodilo se tam na obědy i večeře. Vesnička začínala být velmi populární. Kupovali si tam domky umělci a herci a moje krásná mladá maminka byla středem jejich pozornosti a obdivu. Ne že by se o to vyloženě snažila, ale dokázala lidi pobavit, rozesmát a každý se cítil v její přítomnosti příjemně. Naše deka u řeky, kam jsme každý den s maminkou chodily, byla jako střed terče a kolem našeho stolu u Votišků byly stoly rezervovány pro slavná jména z pražských divadel.

Tatínek se toho nezúčastnil, za účelem vydělávání peněz se pohyboval na zcela jiných místech, a tak děda a někdy i babička vrhali na maminku zlé oko. Jenomže byli neplavci a neradi seděli a pekli se u řeky. Byli lesní. A tak měla maminka u řeky kolem sebe nával těch, kteří jí ochotně natřeli záda krémem na opalování.

„Je léto, holka je vodník, je to pro ni zdravý a samotnou ji tam nenechám,“ měla maminka pro babičku a dědu pádný argument.

Seděla jsem na břehu řeky a pozorovala několik kachniček. Děda mě naučil, jak podle barevných hlaviček rozeznat kluky od holek. Najednou mi někdo strčil pod nos pomeranč. Otočila jsem se. Byla to maminka mojí nové kamarádky Inky.

„Jéje, já myslela, že jsi moje Jiřinka! Vypadáte úplně stejně!“

Vtom už přibíhala Inka.

„To je Anička, mami. My se známe vod včerejška. Její maminka mi včera vynadala, že neposlouchám, když na mě volala. Myslela, že jsem ona!“

O pomeranč jsme se rozdělily a já táhla Inku k maminčině dece, abych ji představila.

Usoudila jsem, že by maminka nemusela nic namítat. Inčini rodiče byli z Tábora a tatínek byl inženýr, tak snad nejsou takoví burani a projde mi to.

I když můj tatínek měl na inženýry zajímavě odlišný názor, že inženýr je ve většině případů vůl jak lev, maminka ho však nesdílela. Ovšem slavní umělci u ní nad inženýry vedli.

Zastavily jsme se s Inkou v uctivé vzdálenosti od maminčiny deky. Netroufaly jsme si přerušit zábavu dospělých. Po chvilce si nás všimli.

„Copak je, Aničko?“

„Mami, tohle je moje nová kamarádka Jiřinka. Je z Tábora.“

„Ahoj Jiřinko, už jsme se spolu včera seznámily, viď? Vypadáte opravdu jako sestry, stejně vysoké, stejně dlouhé tmavé copy, tenký žížalky v zelených trenkách,“ usmívala se maminka.

„Můžu Inku doprovodit? Bydlí tady hned kousek za silnicí.“

„No jo, ale hned zpátky, za chvíli jdeme k Votiškům na večeři a babička s dědou by se zlobili, kdybychom přišly pozdě.“

Opálený pán vedle maminky dodal: „Kdyby tvrdily, že jsou jednovaječný, tak bych jim to zbaštil.“

Naše přátelství s Inkou zesílilo a přežilo dlouho do dospělosti a také naši dědové se stali houbařskými a rybářskými kamarády s obdobným názorem na funkci žen v rodině. Přestože jsme si dlouho byly s Inkou podobné, povahově jsme se nemohly lišit víc. Mezi Táborem a Prahou cestovaly dopisy každý týden po mnoho let, někdy i dvakrát, a na konci letních prázdnin vždy tekly slzy na obou stranách.

V Praze se ozvali soudruzi z bývalé dědovy továrny, aby přijel, je u nich delegace z Egypta a mluví německy, zda by mohl překládat. Děda potom přivedl domů dva divné snědé muže se jmény Šarara a Mahmud. Maminka je hostila se svým milým šarmem, ale nedotkli se vína, podávaného v broušeném křišťálu, že prý jejich náboženství to zakazuje. Nemohli od ní odtrhnout oči, a když odešli, maminka se zeptala:

„Kde je, tati, ubytovali? Jsou to očividně bohatí chlapi, podle těch hábitů a šperků.“

„No to víš, že ti to určitě povím! Poletíš za nima, odvezou si tě, daj do harému nebo vyměněj za stádo velbloudů. Tahle sorta je nebezpečná. Podřezávaj krky, když nectíš jejich zvyky a náboženství. To nejsou ani židi, ani katolíci, děvenko. Jsou to muslimové. Ti jsou horší než komunisti.“

První třída byla báječná, naše paní učitelka Štěpničková mluvila tiše a trpělivě a škola se vskutku zdála hrou. Pouze pár problémů vzniklých kvůli politické situaci a domácím hádkám občas narušovalo můj dětský svět. Zásluhou mé první dětské lásky a dvěma báječným kamarádům jsem se samými jedničkami a cvičením na piano proplouvala školními dny bez ztráty bodů. Moji tři mušketýři mě chránili. Byla jsem sice maličko neurotická, škrabala jsem se ve vlasech a okusovala si nehty, ale to bylo zapříčiněno tím, že jsem se na jedné straně stále obávala přinést domů dvojku, abych nedostala výchovnou palicí ironických řečí, a na druhé straně kladným přístupem učitelů a spolužáků vůči mé osobě, takže tam byla silná nerovnováha. Nedařilo se mi v tom někdy úspěšně balancovat. Také jsem měla k hrůze mých rodičů smysl pro zlehčování závažných situací a pro nepatřičný humor, který jsem zdědila po dědovi.

Jednoho dne nám byl ve čtvrté třídě po slibu věrnosti přidělen slavnostně pionýrský šátek. Na schůzkách se vedení nás pionýrů ujala maminka jednoho ze spolužáků, soudružka Slavníková, a velmi horlivě se nás snažila vést tou správnou cestou k socialismu. V té době tatínek vzal práci jako klarinetista u cirkusu, který jezdil do západního Německa. Měl možnost vydělat hodně peněz, byl velmi šetrný, vařil si mrkev, kterou dávali medvědům, a psal nám barvité cirkusové historky. Bohužel maminka tento fakt zveřejnila ve škole na třídní schůzce a já se v Pionýru stala terčem posměchu. A pak se to stalo. Soudružka Slavníková se mě zeptala:

„Aničko, kdypak se tatínek vrátí domů z cirkusu?“

Nevím, co mě to napadlo, ale nemohla jsem si pomoct.

„On se nevrátí, utekl od nás s krasojezdkyní na koni.“

Soudružka Slavníková měla potřebu zatelefonovat mamince a popřát jí upřímnou soustrast. Následně na mě maminka s babičkou asi hodinu strašně nahlas vysokými hlasy křičely a děda se s cukajícími koutky úst vypařil.

Druhý den pršelo, venku bylo bláto a já jsem si umazala svoje krásné botky. Když jsem se ve škole přezouvala, sundala jsem pionýrský šátek, a než jsem boty uložila do botníku, pečlivě jsem je s ním vyčistila a zasunula ho do jedné z nich.

Několik dní potom mi byl šátek odebrán. Když se tatínek vrátil z cirkusu, celé příhodě se smál, ale potom vznikla hádka, zda jsem byla odšátkována kvůli blátu nebo kvůli tomu, že dědečkové byli „buržoa“. V šesté třídě jsme dostali nového třídního učitele, soudruha Dlouhého, postrach celé školy, a spoustu dalších poměrně nezajímavých učitelů. Dlouhý nás učil pouze matiku a fyziku a pod jeho vedením jsem byla svědkem toho, jak se z mnoha dětí stali podvraťáci, lháři a ustrašení zbabělci, jen silní jedinci, jako moji kamarádi mušketýři Richard, Zdeněk a David, odolávali. Holky na tom byly s Dlouhým hůř než kluci, bály se doma říct, že se jich Dlouhý ve svém kabinetu dotýká tam, kde nemá, a i když něco řekly, rodiče nechtěli takové věci slyšet: „Co se to opovažujete, o takových věcech se nemluví.“ Učitel byl učitel. Jako obvykle mi krásně česky pomohl děda.

„Jestli na tebe ten čuně někdy šáhne, tak jí hned jednu vraž, a já si na ni dojdu.“

„Dík, dědo, říká se to čuně a na něj, von je chlap.“

Učitel Dlouhý nás velmi rychle uvedl do světa dospělých. Život se rozběhl závratnou rychlostí do kruhu, ze kterého není cesta ven, jako cirkusový kůň v manéži.

„Poslyš, Aničko, na toho Ríšu pozor! Richardové jsou známí tím, že mají lví srdce.“

„Dědo, myslíš, že už jsem dost stará, abys mi konečně pověděl to tajemství o prababičce?“ využila jsem situace. „Je sobota, spim dnes u vás a babička dělá dršťkovou, to děsně dlouho trvá…,“ škemrala jsem.

Léta jsem žila v domnění, že dědova maminka – princezna – rabínova dcera – byla samý mužský, děda je taková stará škola, a tak o tom není radno mluvit. Myslela jsem si, že proto je stále tak přísný na moji maminku. Bojí se, aby nebyla po babičce.

„Máme spoustu času, povídej, dědo, prosím, prosím.“

„Tak snad už jo.“

Děda najednou vypadal hrozně vážně a smutně.

„Jak už jsem ti řek, byla rabínova dcera, a když si vzala mýho tátu, rabín ji vydědil. Oni byli šlechta. Celý ten rod byl pro normální lidi nedotknutelný. Moji rodiče se do sebe zamilovali, když si máma přišla dát udělat do tátova zlatnictví prsten podle vlastního návrhu. Narodil jsem se já, rok potom tvůj strejda Karel. Když mi bylo šest, poslala nás máma k babičce pro žehličku. Přišli jsme k babičce a ona právě přiváděla na svět třináctý dítě. Bráchu mýho táty. Seděla na židli a škrábala do plechový vaničky s vodou hromadu brambor pro tu velkou rodinu, no a můj malej strejc vypad rovnou do tý vaničky. Byl tam zmatek, všichni lítali kolem, a tak to chvilku trvalo, než jsme ty želízka na žehličku a držadlo našli. Přišli jsme pak domů, máma nikde a táta na židli s hlavou na stole. Byl mrtvej. Strašně jsme se báli a já letěl pro policajty. Našli ve zbytku kafe, co měl táta před sebou na stole, jed na krysy. Od té doby jsme už mámu nikdy neviděli. Říkalo se, že nemohla unést obyčejnej život a utekla s nějakým oficírem. My jsme pak vyrostli u babičky a stali se z nás zlatníci a šperkaři, jako byl táta a celá jeho rodina. Když jsme se vyučili, vydali jsme se do Prahy za jedním ze strejdů Kvochů, který měl už v Praze zařízenou dílnu. Chtěli jsme jít dál do Ruska. Tam bylo šperkařství a zlatnictví na vysoký úrovni. Ale oba jsem se v Praze zamilovali a do Ruska nikdy nedošli.“

Děda ukončil své vyprávění a vyndal ze šuplete ve skříni žlutou obálku.

„Koukni, to byla ona. Je to jediná fotka, co po ní mám.“

Zírala jsem zcepenělá na starou zažloutlou fotografii nádherné vysoké a elegantní dámy v jezdecké sukni, vysokých botách a s dlouhatánskými černými vlasy. Najednou mi vadilo, že jsem tuhle historku slyšela. Kristepane. Žádná princezna! Travička! Dělalo se mi špatně a rozbolelo mě v krku. Moje prababička byla vražedkyně vlastního manžela. Mýho pradědečka. Tatínka mého dědy. Bolest v krku rostla.

„Dědo, není mi dobře, jdu si lehnout, to byl hrozný příběh.“

„Tak si to tak neber, chtěla jsi to slyšet, udělám ti čaj a přinesu acylpyrin.“

Zavrtala jsem se pod péřovou duchnu. Hlavou se mi honily zmatené myšlenky. Proto děda mámu tak hlídal. Bál se, aby tátu neotrávila a neutekla. Ale proč by to dělala? Všecko má, nemusí pracovat, babička za ni všecko dělá a přikryje, co se nehodí, zástěrou.

Noc byla dlouhá a moc jsem toho nenaspala. Nakonec jsem došla k tomu, že maminka nemá důvod tátu trávit, možná jen otravovat. Ráno mě bolela hlava jako střep a byla jsem na babičku nevrlá, když se mě snažila naučit, jak udělat vajíčka na špeku.

„Táta si stěžoval, že házíš špek na pánev zároveň s vajíčkama. To nemůžeš. Musíš napřed nechat špek vyškvařit a pak tam teprve prsknout vejce.“

„Babi, prosimtě, dej pokoj, strašně mě to teď nebaví. Když se to tátovi nelíbí, tak ať si to udělá sám nebo řekne mámě! Já jsem… Ale no jo, pálí se ti to!“

„To se právě nepálí, to se škvaří!“

Onemocněla jsem hnisavou angínou jako už několikrát předtím.

„Babi, můžu marodit tady? Táta by mi zas vytíral mandle jódem na špejli a to je děsný, vždycky z toho zvracím.“

„Zůstaneš tady! Viděl jsem, jak tě učil plavat!“ rozhodl děda.

Tatínek s maminkou souhlasili a já byla ráda. Druhý den horečka stoupla tak, že přišel pan doktor a řekl, že to nevypadá jen na angínu. Odvezli mě do nemocnice.

O mnoho let později vyšlo najevo, že prababička od pradědy utekla domů k rabínovi, nesnesla obyčejný chudý život. On bez ní nechtěl žít a otrávil se. A krásná Klaudia Mária fón Mórštajn odcestovala neznámo kam.

Příjemná chladivá mlha. Stříbřitě růžovobílá. Obalila si mě jako hedvábí. Byla jsem bourec morušový? … Chtělo se mi protáhnout všechny šupinky? … Byla jsem ryba? Ne… Byla jsem něco malinkého, co chce letět. Obalená v hebké přikrývce se zlatavým světlem kousek nade mnou, trochu jako červánky. Nejasné siluety. Ležela jsem, ale ne na posteli. Jako bych nic nevážila. Věděla jsem, že tenhle pocit a tohle místo už znám. Báječný nepopsatelný pocit štěstí… Siluety tichounce šeptaly, něčí dech, nebo to byl dotek na čele?

„Anno, otevři oči, neboj se, všecko je v pořádku, musíš se snažit… Ták… A jdi…“

Mlha zmizela. Otevřela jsem oči. Ve tmě nemocničního pokoje jsem viděla jen trochu světlejší obrys okna. Po chvíli jsem rozeznala tři další postele. Byly prázdné, ustlané, z podlahy se ozvalo štrachání. Studený pot. Nebo se mi to jenom zdálo? Dala se do mě zima, a když jsem se snažila přitáhnout si přikrývku, oslnilo mě světlo, které náhle vniklo do pokoje z chodby. Dveře se rozlétly a já zahlédla několik tmavých brouků mizet pod postelemi. Obyčejní švábi. Žádní duchové.

„Á, už ses probrala?“ zahalekala sestřička.

„Proč tu jsem? Mám strašnou žízeň.“

„Máš krom toho taky velké štěstí, dostala jsi z vysoký horečky zápal mozkových blan. Jsi tu už několik dní, ale dostala ses z toho. Jsi pašák, primář bude mít radost. Přinesu ti čaj.“

Když sestra odešla, zavřela jsem oči a snažila se vzpomínat. Ano, to světlo a mlhavé siluety už tady byly dřív. Ale jak to? A kdy? Sestra se vrátila s teploměrem a velkým džbánem vychlazeného čaje. Za pár dní jsem už doháněla, co jsem ve škole zameškala, a mlátila do piana bez ohledu na duchy paní Schmaiserové, neboť příští rok půjdu ke zkouškám na konzervatoř.

„Jsi celá zelená! Není ti něco?“

„Bolí mě hlava, až skoro nevidím na noty.“

„Tak toho nech a na chvíli si lehni. Stejně už to nemůžu poslouchat. Hraješ furt dokola to samý. Musíš bejt s tou hlavou opatrná. Doktor říkal, že po tom úrazu ještě teď ten zápal mozkovejch blan není dobrá zpráva.“

„Po jakém úrazu, mami?“

„No jo, ty si to vlastně nemůžeš pamatovat. Když ti byly necelý dva roky, tak si táta s tebou hrál a vyhazoval tě do vzduchu. Odrazila ses mu nohama od ramen a spadla rovnou na hlavu. Když jsem se vrátila z nákupu, tak jsi jen tak popotahovala a táta nic neřek. Do večera ti ale otekla hlava a byla měkká jak houba, a tak se s tím teprve vytasil. Letěli jsme do nemocnice, kde zjistili, že máš nadvakrát prasklou lebeční kost. Primář Tošovský nám tenkrát řek, že není moc naděje na přežití. Dali nám vyplnit papír na přípravu úmrtního listu a já přes noc v tý nemocnici napůl zešedivěla. Táta chudák nemluvil ještě dva tejdny po tom. Ale vylízala ses z toho. Doktoři říkali, že to byl zázrak, že je ale nebezpečí následků. Naštěstí všecko dobře dopadlo. Byla jsi v nemocnici sedm měsíců. To, že jsi dostala teď zápal mozkovejch blan, není pro mozek dobrý, ale zase tě z toho dostali.“ Chvíli jsem se na maminku dívala a nevěděla, co říct.

„Takže teď jsem vlastně kvůli tátovi padlá na hlavu.“

„Běž si lehnout, ono to přejde.“

Zavřela jsem oči. Najednou se mi všechno vybavilo. Ano, měkké světlo, růžovo-stříbřité chvění, šepot a siluety. Viděla a cítila jsem to tedy už jednou. Když jsem se vzbudila, měla jsem na hlavě gumovou čepici. Studila a vedlo z ní několik šlahounů. Kolem stáli doktoři v bílých pláštích.

„Mami, dávali mi tenkrát na hlavu gumovou čepici se šlahounama?“

„No jo, dávali, ty si to pamatuješ? Zapisovalo to, co dělá tvůj mozek. Spali jsme s tátou v nemocnici a čekali, co se stane. Byl strašně nešťastnej. Celou noc se u tebe střídali doktoři a zachránili tě. Ten Tošovský byl machr. Spi, ať tě to přejde.“

„Už to přešlo.“

Letěla jsem nahoru po schodech s dopisem od Inky, který jsem vydloubala pletací jehlicí ze schránky. Kdyby se k němu dostala maminka dřív, v klidu by si ho přečetla a všechna naše tajemství by byla vyzrazena.

„Babi, kde je máma?“

„Šla na drby. Máš vyhodit odpadky a dojít pro jogurty. Ráno ještě nebyly a mě bolej kolena.“

„Můžu to udělat, až si napíšu úkoly?“

„No to víš, že jo.“ Babička byla zlatá a předstihla dobu. Měla už tehdy podobný názor jako dnešní vysoce placení psychologové, konzultanti a terapeutky, kteří to ovšem ve své ochraně dětí dotáhli daleko dál, přestože k jejich výchově nemají sebemenší talent a cit. Babička byla pouze obyčejně sama od sebe hodná, jen na mě občas zdvihla obočí, když jsem byla hubatá.

Otevřela jsem dopis od Inky a dozvěděla se, že bohužel nezvládá mít dost dobré známky, a tak se asi na zdravotku nedostane. Brečela nad tím, že zůstane „trčet“ v Táboře, psala o řadě nápadníků, speciálně o božském Zdeňkovi, který z ní nespouštěl oči, a přirovnávala své rodiče k zaostalým ještěrům. Já byla v těchto záležitostech zoufale opožděná, toužila jsem po Plané, luzích a hájích, a přestože jsem se těšila na konzervatoř, pokud mě tam vezmou, bylo mi z toho zároveň nevolno. Načmárala jsem rychle povzbuzující dopis, přirovnala jsem příhodu Inčina dědečka (který schválně vyplivl umělé zuby do svého narozeninového dortu, aby ho příbuzní nejedli, a podkopal v nově vysazené zahradě rostlinám kořínky jen proto, aby se potvrdilo, že měl pravdu, když říkal, že platit za zahradního architekta je blbost) k politické válce u nás doma (s vysvětlením, že můj děda se na smrt pohádal se svým bratrem, jenž se stal komunistou a ředitelem šperkařské školy v Turnově, zatímco děda šel o holi kvůli své zásadovosti), popřála jsem jí hodně štěstí s božským Zdeňkem, olízla obálku, pádila na poštu, splnila maminčiny požadavky a už tu byl tunel a Vyšehrad. Pár dětí se ještě loudalo parkem pomalu domů, ale stačila jsem zahlédnout, jak se slunce ukládalo ke spánku do fialových mraků. Šla jsem se pozdravit se Šemíkem. Pojmenovala jsem tak velký kaštan naproti staré oprýskané faře. Zírala jsem na ten majestátní strom a už tu byl.

Vyběhl ke mně od velkého kaštanu, frknul a kolem začalo být rušno. Připadala jsem si průhledná a třepotavá jako on a všichni ti muži a ženy, kteří zde náhle pobíhali se špinavými tvářemi ve starodávných šatech. Zahlédla jsem v dálce plameny ohně, do kterého kdosi přikládal klestí, odcházela jsem prašnou cestou z kopce, Šemík stál vedle kaštanu a já přidala do kroku…

Stála jsem najednou před tunelem a bylo mi divné, jak jsem se sem dostala.

Po devastujícím vytopení a invazi žížal babička s dědou konečně dostali nový byt a odstěhovali se na Pankrác. Děda překonal svou první mrtvičku, tatínek poslal našeho plánského domácího do háje kvůli jeho nadbíhání mamince, našel nový podnájem, a tak jsme začali jezdit na prázdniny do rodinného domku Hášových, kteří nám pronajali krásný velký pokoj s přístěnkem, kde jsme si mohli vařit na malém elektrickém vařiči. V pokoji byla dokonce televize. Naše rodina byla nadšená, jen tatínek dostal málem infarkt, když se objevila na obrazovce hlasatelka televizních zpráv.

„Ježíši Kriste, podívejte se na tu důru! Je zmalovaná do bezvědomí jak kraslice! Jak když do tý televize přišla rovnou vod Prašný brány! To jí tam dosadil ňákej papaláš! Morálka v háji! Takový příklady dávaj mladejm holkám! Ne aby ses někdy takhle vymódila!“ řval tatínek, jako kdybych za to mohla. Děda se k němu trochu mírněji připojil, a tak jsem si šla hrát před domek do zahrady s Hášovic psem Rafíkem, který na řetěze před boudou okusoval kost patrně z mamuta, zcela neadekvátní k vlastní velikosti. Kupodivu se nedomníval, že mu ji chci sebrat, a tak vrtěl ocasem a chvilku jsme si povídali. Zahradní branka zavrzala a přišly Hášovic tři děti. Dvě děvčata, o něco starší než já, a kluk, který v mých očích byl už mladým mužem. Rafík je nešetrně vítal, poznala jsem Bohunku, Evu a Václava, slušně se představila, ztuhla a ztratila schopnost využít svých většinou hbitých odpovědí. Václav se na mě díval modrýma očima pod blonďatou kšticí z výšky svých dvou metrů, ramena jako stodola, a ty oči jiskřily jako hvězdy. Usmíval se, ale díval se vážně a… dlouho.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žena, která žila za oceánem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.