Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Robert Bryndza

Smrtící tajnosti / DEADLY SECRETS

Deadly Secrets © Robert Bryndza 2018
Cover © Henry Steadman 2018
Translation © Kateřina Elisová 2019
© Grada Publishing, a. s., 2019

Z anglického originálu Deadly Secrets, vydaného nakladatelstvím Bookouture v roce 2018, přeložila Kateřina Elisová
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Korektura Barbora Srncová
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2019 jako svou 7164. publikaci

Tisk CPI Moravia Books

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-2707-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-2706-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0592-2 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, podniky, organizace, místa a události jiné než běžně známé jsou buď produktem autorovy fantazie, nebo jsou použity fiktivně. Jaká-koliv podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, událostmi nebo místy je zcela náhodná.

Pro Rikyho a Lolu.

Člověk je nejméně sám sebou, když mluví o sobě.
Dej mu masku a poví pravdu.

– OSCAR WILDE –

KAPITOLA 1

Byl pozdní Štědrý večer, když Marissa Lewisová vystoupila v Brockley z vlaku na nástupiště a spolu s opilým davem zamířila k můstku pro pěší. Vzduchem líně poletovaly první sněhové vločky, z lidí sálalo teplo a alkohol a všichni už toužili být doma a začít oslavovat.

Marissa byla nádherná žena s temně modročernými vlasy, fialkově zbarvenýma očima a postavou přesýpacích hodin. Byla hrdá na to, že patří k tomu typu dívek, před kterým vás bude vaše matka varovat. Vracela se domů z klubu v Londýně, kde vystupovala jako tanečnice burlesky. Na sobě měla dlouhý černý vintage kabát s propracovaným kožešinovým lemováním, výrazně světlý make-up, umělé řasy a karmínovou rtěnku. Když došla ke schodům na můstek, shora se k ní otočili dva mladíci a lačně ji pozorovali. Sledovala jejich pohled, takže viděla, že se jí spodní část kabátu rozepnula, a jak stoupala po schodech, zpod kabátu jí probleskovaly punčochy a podvazky, které měla na sobě při vystoupení. Zastavila se, aby si zapnula velké mosazné knoflíky. Dav se řinul kolem ní.

„Doufám, že to není pravá kožešina,“ zamumlal hlas za ní. Marissa se ohlédla na kostnatou mladou ženu a jejího stejně vyhublého přítele. Oba byli oblečení v pomačkaných zimních kabátech a žena měla dlouhé mastné vlasy.

„Ne, není pravá,“ opáčila Marissa pevným tónem a oslňujícím úsměvem maskovala lež.

„Mně ale jako pravá připadá,“ oponovala mladá žena. Její přítel jen stál a zíral s pootevřenou pusou na krajky a podvazky, dokud si Marissa kabát nezapnula.

„Franku!“ vyštěkla žena a táhla ho nahoru po schodech.

Kožešina lemující Marissin kabát byla pravá. Velmi výhodně ho koupila v Soho ve vintage obchodě s použitým zbožím. Stejně jako kosmetický kufřík, který nesla zavěšený přes rameno.

Marissa vystoupala zbývající schody a vydala se přes můstek. Pod ním se v měsíčním světle leskly koleje a střechy domů začínal pokrývat sněhový poprašek. Když došla téměř na konec, všimla si, že oba mladíci zpomalili a čekají na začátku schodiště. Tlukot srdce se jí zrychlil.

„Můžu vám pomoct?“ zeptal se ten vyšší a nabídl jí ruku. Byl hezký, měl zrzavé vlasy a jeho obličej měl zdravě červenou barvu. Na sobě měl třídílný oblek, dlouhý hnědý kabát a naleštěné hnědé kožené boty. Jeho přítel neměl tak vysokou postavu, oblečený byl téměř identicky, ale co se vzhledu týče, nebylo mu tolik přáno.

„Poradím si,“ odtušila.

„Klouže to,“ trval na svém a rukou se jí zaklesl do podpaží. Blokovali polovinu schodiště, které vedlo dolů. Marissa na mladíka na okamžik upřela pohled a rozhodla se, že by mohlo být jednodušší pomoc akceptovat.

„Děkuju,“ řekla a přijala nabízené rámě. Mladíkův menší přítel jí chtěl vzít kufřík, ale Marissa zakroutila hlavou a usmála se. Scházeli po schodech a pod nohama jim křupala sůl. Marissa byla uvězněná mezi oběma muži, kteří páchli pivem a cigaretami.

„Jste modelka?“ zajímal se vyšší mladík.

„Ne.“

„Co znamenají písmena M a L?“ chtěl vědět ten menší a ukázal na natištěná písmena na kosmetickém kufříku.

„To jsou moje iniciály.“

„Ano? A jak se jmenujete?“

„Já se jmenuju Sid a tohle je Paul,“ představil je vyšší mladík. Paul se zasmál, a odhalil tak velké žluté zuby. Došli na konec schodiště, Marissa poděkovala a vyhákla paži. „Nedáte si skleničku?“

„Děkuju, ale čekají mě doma,“ odpověděla Marissa. Mladíci stále blokovali polovinu schodiště a kolem nich proudil dav lidí. Chvíli jen stáli, čekali a zvažovali, co dál.

„Ale no tak, jsou Vánoce,“ naléhal Sid. Marissa ustoupila, takže chodci mohli procházet mezi ní a dvojicí mladíků. „Nebo vás můžeme svézt?“ dodal a snažil se protlačit k ní. Paul ho následoval a přitom odstrčil nějakého chlapce z cesty. Pohled jeho pronikavých očí byl současně pichlavý i rozostřený.

„Opravdu ne, musím domů. Ale děkuju vám. Veselé Vánoce.“

„Jste si jistá?“ naléhal Paul.

„Ano, jsem, děkuju.“

„Můžeme se s vámi vyfotit?“ zeptal se Sid.

„Prosím?“

„Jenom společný selfíčko. Hezký holky se nám líbí, a až budeme v noci sami v posteli a bude nám zima, budeme se mít na co dívat.“

Způsob, jakým si Marissu prohlíželi, v ní vyvolával představu vlků. Hladových vlků. Postavili se každý z jedné strany a naklonili se k ní. Když Sid zvedl svůj iPhone a vyfotografoval je, cítila na zadku ruku. A ještě jednou. Mladíkovy prsty si začaly razit cestu mezi jejími půlkami.

„Skvělé,“ hlesla a odtáhla se. Ukázali jí fotku. Oči měla doširoka otevřené, ale nevypadala tak vyděšeně, jak se ve skutečnosti uvnitř cítila.

„Vážně jste sexy,“ zkonstatoval Sid. „Jste si jistá, že vás nepřesvědčíme, abyste si s námi dala skleničku?“

„Máme vodku, Malibu, víno,“ vypočítával Paul. Marissa se ohlédla na můstek a registrovala, že po něm jde ještě několik lidí. Znovu se podívala na mladíky a přinutila se k úsměvu.

„Lituju, pánové, ale dneska večer ne.“

Zvedla oči k průmyslové kameře nad nimi, která byla umístěná v plastové kupoli. Sledovali její pohled. Zdálo se, že narážku konečně pochopili. Odešli.

„Taková namyšlená děvka,“ slyšela, jak říká Paul. Váhala. Cítila úlevu, když sledovala, jak došli k autu stojícímu u obrubníku. Když se po ní ohlédli, odvrátila pohled. Slyšela smích, prásknutí dveří a pak naskočil motor. Jakmile se jejich auto rozjelo a opustilo nádraží, Marissa si uvědomila, že zadržovala dech.

Vydechla a viděla, že po schodech sestupuje několik posledních cestujících. Nahoře zaznamenala vysokého atraktivního muže, kterému bylo něco málo přes padesát, a jeho velmi bledou manželku.

„Sakra,“ zamumlala tiše. Rychle zamířila k řadě automatů s jízdenkami a zaujatě sledovala jednu z obrazovek.

„Marisso! Já tě vidím!“ ozval se ženský hlas prosycený alkoholem. „Vidím tě, ty děvko!“ Na schodech se rozléhal klapot, jak k ní žena spěchala.

„Jeanette!“ zakřičel muž.

„Nech nás na pokoji,“ hulákala žena, která došla až těsně k Marisse, ale včas se zarazila, aby se jí nedotkla. Dlouhým prstem mířila asi dva centimetry od jejího obličeje. „Drž se od něj dál!“

Oči měla zarudlé, obličej brunátný a odulý. Šarlatová rtěnka se jí rozpila do vrásek kolem úst.

„Jeanette!“ sykl její muž, chytil ji a odtáhl. Ačkoli byli manželé skoro stejně staří, mužova tvář s ostře řezanými rysy působila přitažlivě. To Marisse připomnělo, že čas dokáže být k mužům laskavější.

„Dělám, co můžu, abych se ti vyhnula, ale bydlíme ve stejné ulici. Naše cesty se pravděpodobně zkříží.“ Marissa se sladce usmála.

„Jsi děvka!“

„Byla jsi v hospodě, Jeanette?“

„Ano!“ zavrčela. „Se svým manželem.“

„Done, vypadáš střízlivě. Myslela bych si, že spíš ty se budeš potřebovat trochu opít, aby ses na ni mohl dívat.“

Jeanette zvedla ruku, aby Marisse dala facku, ale Don ji zarazil.

„To stačí. Marisso, proč nemůžeš zůstat zticha? Přece vidíš, že na tom není dobře,“ řekl muž.

„Do prdele, nemluv, jako kdybych tady nestála,“ nezřetelně pronesla Jeanette.

„No tak, půjdeme,“ vybídl ji muž. Vedl ji, téměř jako kdyby byla invalidní.

„Zasraná kurvo,“ zamumlala Jeanette.

„Nikdy mi nikdo za sex neplatil!“ zakřičela Marissa. „Zeptej se Dona!“

Otočil se a jeho pohled byl plný smutku. Nebyla si jistá, jestli ten smutek vyvolala jeho žena alkoholička, nebo byl prostě v něm. Pomohl Jeanette nasednout na místo spolujezdce do auta, které stálo u obrubníku. Když odjížděli, Marissa zavřela oči, aby si vybavila vzpomínky na tohoto muže. Na chvíle, kdy pozdě v noci, když matka spala, zaklepal na dveře. Jak se kradli do jejího pokoje. Jak cítila jeho teplé tělo na své kůži, když se milovali…

Když oči znovu otevřela, bylo zřejmé, že poslední cestující už zmizeli v přilehlých ulicích a že zůstala sama. Hustě sněžilo a vločky vířily v obloucích jasného světla z lamp kolem nádražní haly. Marissa vyšla z nádraží a zabočila napravo na Foxberry Road. Za okny domů zářily vánoční stromky a zvuk křupajícího sněhu pod jejíma nohama protínal hluboké ticho.

Ulice se na konci stáčela ostře doprava a přecházela v Howson Road. Zaváhala. Ulice se táhla do tmy. Několik pouličních lamp nesvítilo, takže pouze dvě osvětlovaly asi pětisetmetrový úsek, který z obou stran lemovaly řadové domky. Původně tudy chtěla jít s jinými cestujícími z vlaku – stejnou cestu si vždy zvolilo aspoň pár dalších lidí, takže se zdála bezpečnější. Jenže Jeanette a ti dva hnusáci na nádraží jí překazili plány.

Marissa spěchala kolem temných uliček a prázdných neosvětlených oken ke každému zálivu světla. Ulevilo se jí, když se ze tmy vynořila Coniston Road, jasně osvětlená díky škole stojící na jejím konci. Zabočila doleva, minula hřiště a přešla ulici k vrátkům domu, ve kterém bydlela. Když vrátka otevřela, panty zaskřípaly. Všechna okna byla temná a malá předzahrádka se topila ve tmě. Klíče měla připravené. Chystala se strčit klíč do zámku, když vtom za sebou uslyšela měkké žuchnutí.

„Bože! Beakere, vyděsil jsi mě,“ vydechla, když viděla hladké, černé tělo kocoura, který seděl na víku popelnice vedle vrátek. Přistoupila k němu a zvedla ho. „No tak, je na nás oba moc zima, abychom se toulali venku.“ Beaker zavrněl a podíval se na ni výraznýma zelenýma očima. Přitiskla obličej na jeho teplou srst. Zdálo se, že jí kocour milostivě věnuje okamžik své přízně, a pak se v jejím objetí zavrtěl. „Tak jo, ty jeden ničemo.“ Kocour seskočil, vyrazil k živému plotu a zmizel v sousední zahradě.

Marissa natáhla ruku, aby zasunula klíč do zámku, ale za zády jí vrzla vrátka. Zkameněla. Ozvalo se slabé zaskřípání a pak křupání sněhu pod nohama. Pomalu se otočila.

Za ní stála postava v dlouhém černém plášti. Obličej měla zakrytý plynovou maskou, kukla vyrobená z lesklé černé kůže těsně obepínala lebku. Dva velké kulaté skleněné průzory pro oči na ni prázdně zíraly. Dýchací přístroj protahoval obličejovou část až téměř k hrudníku. Postava měla černé rukavice a v levé ruce svírala dlouhý, tenký nůž.

Marissa už téměř otáčela klíčem, ale postava k ní chvatně přistoupila, popadla ji za rameno a zády ji hodila na dveře. Objevil se stříbrný záblesk a pak na skleněné průzory masky dopadla sprška krve.

Kosmetický kufřík spadl na zem. Marissa zvedla ruce ke krku a teprve poté ucítila strašlivou bolest způsobenou hlubokou ranou, která jí prořízla hrdlo. Snažila se křičet, ale vydala pouze klokotavý zvuk a ústa se jí naplnila krví. Zvedla obě ruce, postava zavrávorala a rozmáchla se. Nůž Marisse prořízl dva prsty, proťal látku kabátu a zabodl se jí do předloktí. Nemohla dýchat, lapala po dechu, její krev bublala a stříkala. Postava ji chytila vzadu za hlavu, táhla ji po cestičce a pak jí obličejem praštila do cihlového sloupku u vrátek. Cítila, jak jí tvář exploduje bolestí, a slyšela prasknutí kosti.

Marissa se dávila a zvracela. Nebyla schopná vdechnout do překrvených plic vzduch. Téměř jako by se jí to netýkalo, sledovala, jak se ji ta podivná postava snaží po zemi dotáhnout od sloupku branky doprostřed zahrádky. Postava se zapotácela a zdálo se, že upadne, ale nakonec rovnováhu udržela. Oběma rukama máchala nožem, kterým Marissu bodala a řezala do hrdla a krku. Jak krev tryskala na sněhovou pokrývku a život opouštěl její tělo, stačila si Marissa uvědomit, že rozpoznala obličej za velkými skleněnými průzory plynové masky.

KAPITOLA 2

Budík detektiva šéfinspektora Eriky Fosterové zazvonil v sedm ráno. Z hlubin ložního prádla a přikrývek se vynořila hubená bledá paže a vypnula ho. V ložnici vládla tma a chladno a pouliční osvětlení prosvěcovalo rolety tenké jako papír, které měla v úmyslu vyměnit od chvíle, kdy se nastěhovala, ale nikdy se nedostala k tomu, aby o to požádala majitele bytu. Převrátila se na posteli, stáhla přikrývku a zamířila do koupelny, kde se osprchovala a vyčistila si zuby.

Teprve když se oblékla a do kapes si strčila telefon, peněženku a policejní odznak, uvědomila si, že je Boží hod a že je pozvaná na oběd ke komandérovi Paulu Marshovi.

„Sakra,“ řekla a posadila se na postel. Prsty si projela krátké blonďaté vlasy. „Sakra.“

Většina policejních důstojníků by to považovala za terno – pozvání strávit vánoční oběd s nadřízeným a jeho rodinou. Ale Erika považovala svůj vztah s Marshem za… komplikovaný.

Právě dokončila vyšetřování bolestného případu týkajícího se mladého páru, který spáchal sérii vražd. K součásti jejich zvrácené hry patřil i únos dvojčat Paula Marshe, během kterého došlo i k napadení Marshovy manželky Marcie. To vedlo ke zcela doslovnému „lovu na člověka“. Erika byla zodpovědná za záchranu holčiček a chápala, že ji Marsh s Marcií pozvali, aby jí poděkovali, ale ona sama se chtěla posunout dál.

Erika se postavila a otevřela šatní skříň, ve které viděla nepříliš objemné přihrádky s oblečením, které bylo většinou určené do práce. Prošla úhledně zavěšené černé kalhoty, svetry a bílé halenky, až nakonec vylovila modré šaty bez rukávů. Otočila se k zrcadlu zavěšenému nad toaletním stolkem a ramínko se šaty si přidržela pod bradou. Bosá měřila sto osmdesát centimetrů. Měla výrazné lícní kosti, velké zelené oči a krátké blond vlasy, právě teď mokré a trčící všemi směry. „Bože, jsem kost a kůže,“ poznamenala a přitiskla si šaty na tělo, které kdysi oplývalo ženskými křivkami. Podívala se na fotku manžela Marka stojící na prádelníku. „Kdo potřebuje nízkotučné výrobky, co? Být vdovou dělá s pasem úplné zázraky…“ Bezútěšnost jejího humoru ji šokovala. „Omlouvám se,“ dodala.

Mark také býval policejním důstojníkem. Erika, Marsh a Mark společně studovali, ale Marka před více než dvěma lety během drogové razie zabili. Fotografie byla pořízená v obývacím pokoji domu, ve kterém patnáct let společně žili v Manchesteru. První slabé paprsky slunce se draly skrz okno a dopadaly na jeho krátce střižené tmavé vlasy, které mu kolem hlavy vytvářely zlatou svatozář. Měl přitažlivou tvář a jeho úsměv byl hřejivý a nakažlivý.

„Nevím, co bych měla Marshovi a Marcii říct… Prostě bych jen chtěla otočit stránku a bez dalšího povyku jít dál.“

Mark se na ni usmíval.

„No jo, zbytečný humbuk, co? Je moc pozdě, abych si vymyslela nějakou výmluvu?“

Ano, zdálo se, že jeho úsměv říká: No tak, Eriko, buď hodná holka.

„Máš pravdu, nemůžu to zrušit… šťastné Vánoce.“ Položila si prst na rty a pak ho přitiskla na sklo.

Erika zamířila do malé kuchyně, která zároveň sloužila jako obývací pokoj. Místnost byla spoře zařízená nevelkou pohovkou, televizí a poloprázdnou knihovnou. Na mikrovlnné troubě stál malinkatý plastový vánoční stromek. Dříve stával celé roky na televizi, ale od nástupu plochých obrazovek byla mikrovlnka jediným místem, kam ho mohla umístit, aniž by působil směšně. Zapnula kávovar a rozhrnula závěsy. Na parkovišti a ulici za ním ležela vydatná pokrývka sněhu, která se v pouličním osvětlení oranžově třpytila. Erika neviděla žádná auta nebo lidi a cítila se, jako by byla jediným člověkem na světě. Závan větru smetl ze země sněhový poprašek a nesl ho k naváté závěji u zdi parkoviště.

Když si nalévala kávu, začala zvonit pevná linka. Spěchala do předsíně, aby telefon zvedla, a přitom doufala v zázrak, že se oběd ruší. Volal Markův otec Edward.

„Vzbudil jsem tě, zlato?“ zeptal se s hřejivým yorkshireským akcentem.

„Ne, už jsem vzhůru. Veselé Vánoce.“

„Taky ti přeju veselé Vánoce. Je v Londýně zima?“

„Sněží,“ odpověděla Erika. „Sněhu napadlo asi po kotníky, což stačí k tomu, aby se o tom psalo v novinách.“

„Tady leží víc než metr. A v Beverly napadlo ještě víc.“ Edwardův hlas zněl křehce a napjatě.

„Máš doma teplo?“

„Ano, zlato, topím si v krbu. A protože se cítím trochu marnotratně, budu si topit celý den… Škoda že se neuvidíme.“

Erika cítila osten viny.

„Přijedu na Nový rok. Nechala jsem si dovolenou.“

„Dneska pracuješ?“

„Ne, dneska ne. Paul Marsh a jeho rodina mě pozvali k sobě domů na oběd… Po tom všem, co se jim stalo, jsem měla pocit, že nemůžu odmítnout.“

„Zlato, o kom to mluvíš?“

„O Paulovi. Paulovi Marshovi…“

Rozhostilo se ticho.

„Ano, samozřejmě, mladý Paul. Měl štěstí a prodal ten svůj Ford Cortina?“

„Prosím?“

„Pochybuju, že za něj něco dostane. Taková rezavá plechovka. Karosérii můžeš propíchnout prstem.“

„Edwarde, o čem to mluvíš?“ zeptala se Erika. Marsh sice vlastnil červeného Forda Cortinu, ale to bylo už před dávnými roky, na začátku devadesátých let.

„No, jistě… Říkám hlouposti… Nevyspal jsem se moc dobře. Jak se jim daří po tom všem, co se stalo?“

Erika nevěděla, co říct. Mezi prsty kroutila telefonní šňůrou. Edwardovi táhlo na osmdesát, ale vždy byl velmi bystrý a pálilo mu to.

„Ještě je brzy. Neviděla jsem je od té doby, co…“

V dálce slyšela pískání konvice.

„Pozdravuj je ode mě, ano?“

„Samozřejmě.“

„Tak já budu končit, zlato. Potřebuju svůj ranní hrnek kafe, abych se probudil. A pak si rozbalím dárky. Opatruj se a veselé Vánoce.“

„Edwarde, víš jistě, že je všechno v pořádku?“ začala, ale už zavěsil.

Chvíli se dívala na telefon a pak přešla k oknu. Viktoriánský dům stojící naproti byl velký a zdobný. A stejně jako všechny ostatní domy v ulici byl přestavěný na byty. V několika oknech se svítilo. V jednom z nich viděla pár se dvěma malými dětmi, jak u velikého vánočního stromku rozbalují své dárky. Po chodníku šla nejistým krokem nějaká žena v tlustém kabátu. Hlavu skláněla před padajícím sněhem a za sebou táhla malého černého psa. Erika se vrátila k telefonu a zvedla sluchátko. A pak ho zase položila.

Erika se připravila a z bytu odešla chvíli před jedenáctou. Vydatně sněžilo a den působil se zavřenými obchody ospale. Viděla, jak si venku hraje několik dětí, které se koulovaly.

Když projížděla kolem obchodů u vlakového nádraží Crofton Park, provoz začal houstnout a zpomalovat, až se nakonec zastavil úplně. Stěrače, které z předního skla odmetaly suchý sníh, skřípaly. Erika v dálce před sebou zahlédla modré záblesky policejních světel. Trochu ji to rozveselilo, protože byla nucená myslet na práci. Auta se pomalu rozjela. U školy na Crofton Park zahradily jednu z ulic, která odbočovala nalevo, dva policejní vozy a policejní páska. Detektiv konstábl John McGorry mluvil u třepotající se pásky se dvěma policisty. Když Erika odbočila doleva a zatroubila, otočili se směrem k ní.

„Co se děje?“ zakřičela Erika, když stáhla okénko. Poryv větru dovnitř nafoukal sníh, ale nevšímala si toho. McGorry zvedl klopy svého dlouhého černého kabátu a spěchal k ní. Byl to hezký, asi pětadvacetiletý mladík s tmavými vlasy, které mu padaly do obličeje. Pleť měl jemnou a světlou a tváře mu chladem zčervenaly. Když došel k jejímu okénku, rukou v rukavici si odhrnul vlasy dozadu.

„Veselé Vánoce, šéfe. Jedete někam slavit?“ zeptal se, když si všiml, že je nalíčená a má náušnice.

„Jedu na oběd… Co se děje?“

„Jde o mladou ženu, kterou našli ubodanou přede dveřmi do domu. Ten, kdo to udělal, se choval jako šílenec, krev je úplně všude,“ řekl a zakroutil hlavou. Auta se rozjela, takže McGorry ustoupil na chodník, protože předpokládal, že Erika odjede. „Užijte si ten oběd. Doufal jsem, že dneska nebudu ve službě. Zítra jste v práci?“

„Který šéfinspektor má dneska službu?“

„Peter Farley. Ale je u případu trojnásobného ubodání v Catfordu. Zdá se, že se lidi nepřestanou zabíjet jen proto, že jsou Vánoce.“

Auto před Erikou se rozjelo a řidič dodávky za ní zatroubil. Eriku napadlo, o kolik přitažlivější je pro ni místo činu, kde došlo k brutální vraždě, než oběd s Marshem. Řidič dodávky znovu zatroubil. Zařadila rychlost a vjela na chodník, takže McGorry musel uskočit. Vzala si odznak a kabát a vystoupila.

„Ukažte mi místo činu,“ požádala.

KAPITOLA 3

Erika blýskla svým odznakem a poté se stejně jako McGorry shýbla pod policejní páskou. Šli ulicí kolem zanedbaných domů, kde u vstupních dveří postávali sousedé v různých domácích oděvech a zamračeně sledovali policejní pásku na jednom konci ulice a natahovali krky ke druhému konci, kde se policisté shlukovali u dalšího policejního kordonu.

Erika se snažila udržet krok s McGorrym, přičemž zjistila, že boty na podpatcích, které si vzala na vánoční oběd, nejsou na zledovatělém chodníku právě stabilní. Přála si, aby bylo teplejší počasí a ona si mohla boty zout a jít bosa.

„Tohle je nejhorší den, aby se uzavřela ulice. Lidi, co chodí na návštěvu k příbuzným, musíme posílat pryč…“ Podíval se za sebe a viděl, jak se Erika přidržuje zdi a pečlivě si vybírá, kudy půjde.

„Cože?“ zeptala se, když ho došla. Všimla si, jak ji McGorry pozoruje.

„Ale nic. Vy máte podpatky,“ řekl.

„Skvělá práce, detektive.“

„Ale ne… Vypadáte skvěle. Chtěl jsem říct elegantně, opravdu dobře…“

Erika se zamračila a udělala další krok, ale uklouzla. McGorry ji chytil právě včas, aby nespadla.

„Nechcete se mě chytit?“ nabídl se. „Ten dům je až skoro na konci.“

„Nechci, ale možná se tam dostaneme rychleji. A nechci před kolegy spadnout přímo na zadek.“

Chytila McGorryho za paži a pomalejším tempem znovu vyrazili.

„Jednou jsem podpatky měl,“ přiznal McGorry.

„Vážně?“

„Lodičky s patnácticentimetrovým podpatkem. Když jsem byl na policejní škole v Hendonu, zorganizovali jsme charitativní vánoční představení. Hrál jsem lady Bracknellovou ve hře Jak je důležité míti Filipa.“

Erika se nehledě na rozmrzelost, kterou cítila při zdolávání zledovatělého chodníku, musela usmát.

„Lodičky s patnácticentimetrovým podpatkem? Neměla by být lady Bracknellová postarší, usedlá a prudérní viktoriánská dáma?“

„Mám velikost dvanáct. Byly to jediné boty na podpatku, které jsem na svoje nohy sehnal,“ řekl a ukázal si na ohromné boty.

„Kolik jste tenkrát vybrali na charitu?“

„Čtyři sta sedmdesát tři liber padesát pencí…“

„Tak to beru, ukažte mi něco z lady Bracknellové,“ vyzvala ho Erika.

„Kabelku?“ napodobil vibrato starší dámy z vyšší společnosti.

Erika zakroutila hlavou a usmála se. „Jsem ráda, že jste nezběhl od své skutečné profese.“

Pustila se jeho paže, jakmile došli k další policejní pásce, která se vzdouvala před řadovým domkem téměř na konci ulice. Nízká zídka a vysoký zasněžený živý plot zakrývaly výhled na předzahrádku. Otevřenou brankou viděli početný tým forenzních techniků v modrých kombinézách z netkané textilie. Policistka stojící u kordonu se zblízka podívala na Eričin služební průkaz.

„Jednoho detektiva šéfinspektora už zavolali. Zdržel se u případu trojnásobného ubodání v Cat…“ začala policistka.

„Takže tady není, ale já ano,“ přerušila ji Erika. Policistka přikývla a nadzvedla pásku. Došli k dodávce patřící forenznímu týmu zaparkované na chodníku. Jiná uniformovaná policistka – přísně vyhlížející žena ve středním věku s ozdobným cvočkem v nose a krátkými šedivými vlasy – jim oběma podala ochranné kombinézy. Svlékli si kabáty, které přehodili přes střechu dodávky.

„Bože můj, vždyť mrzne.“ McGorry rychle vklouzl do nohavic kombinézy a přetáhl si ji přes lehký oblek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Smrtící tajnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.