Milada Součková

ÉLENTY

Elektronická kniha

Uspořádali Zuzana Říhová, Kristián Suda a Richard Štencl

© Milada Součková – dědicové, 2018

© PROSTOR, 2018

Knihu finančně podpořilo Ministerstvo kultury České republiky

ISBN 978-80-7260-408-1

Élenty Milady Součkové

„Já“ zůstaň nenáviděné!

a žádný jiný výklad nechci

než verše nejasné a nezřetelné

jak pro mne byla kdysi slova Aeneidy

jíž překlad čte věštkyně z předměstí

by nacvičila hlas tišivých kadencí

nejasná buďte, nezřetelná

jen zaklínejte slapy bolesti.

Milada Součková,

z básně Můj životopis (duben 1946)

Patrně každému, kdo otevře soubor osobní korespondence, ať už v archivu nebo někde zasutý, převázaný tenkou stužkou, vytane v hloubi duše otázka, má-li právo vstupovat do soukromého světa, do prostoru pisatelových intimních nářků, vzpomínek i radostí. Kde vede hranice mezi soukromým a veřejným? Jakého časového odstupu je zapotřebí, aby se ono čistě osobní mohlo stát svědectvím o dané době? Ale právě korespondence literátů či uměleckých osobností vůbec, jež se zdá být samozřejmým dodatkem jejich tvorby, nastoluje tyto otázky naléhavěji než bezejmenná, náhodně objevená korespondence, která se neproblematicky a přirozeně stává součástí obecné kroniky času.

Nebo jsou tyto otázky nepatřičné a nadbytečné? Je tu přece mnohovrstevný okruh epistolárních žánrů, od románů v dopisech, filozofických pojednání až po stylizovaná naučná ponaučení a morality, jsou tu hotové a nekonečné svazky korespondence klasiků, jež se postupně staly buď nedílnou, nebo naopak problematickou součástí jejich díla i interpretace.

Má význam a smysl vydávat korespondenci spisovatelky, navíc neucelenou a fragmentární, jež důsledně trvá na tom, že dílo žije svým autonomním životem, nezávislým na autorovi, na jeho postojích, názorech, představách?

Obrysy života Milady Součkové jen tušíme; své soukromí si zcela nemoderně chrání a dávný strukturalistický axiom formulující nezávislost literárního díla na osobnosti autora považuje za vnitřní předpoklad své tvorby.

Když první únorový den roku 1983 umírá v Nové Anglii v cambridgeské univerzitní nemocnici prozaička a básnířka Milada Součková, je pro českou literární historii takřka neznámá; ostatně i její univerzitní kolegové a přátelé ji pokládají především za literární historičku a bohemistku, která snad kdysi v Čechách vydala i několik prozaických knížek. Těch několik nejnutnějších kusů nábytku (psací stůl, pohovku, křeslo…) si rozeberou nejbližší známí, obálky s pečlivě roztříděnými zbylými rukopisy připadnou podle závěti rodině českých exulantů, kteří kartony uloží do sklepení svého domu na Bellevue Avenue v Cambridgi. I s lístkem papíru popsaným ještě na nemocničním lůžku, s básní příznačně nazvanou Strž a jejím veršem – Jinak než já žijí moderní autoři.

Kdo vlastně byl spisovatel, jenž navzdory příznivému přijetí, např. Romanem Jakobsonem či cenami nakladatelství Melantrich, takřka polovinu svých knih vydal vlastním nákladem a jehož dílo teprve nedávno před námi vystoupilo v podivuhodné celistvosti? Kdo je onen neznámý člověk, o jehož životě se s výjimkou mlhavých vzpomínek přátel, několika poválečných cestovních pasů a roztroušené korespondence v archivech nezachovaly žádné dokumenty? Byl to pouhý literární experimentátor, za kterého ji ještě dnes mnozí pokládají, anebo výjimečný autor, jehož naléhavost a původnost teprve shledáváme? A je vůbec možné, aby byl v Čechách vřazen do kontinuity literárního dějepisu autor, který se mimo svůj text nijak nereprezentuje, který se nám dává jen svým psaním?

Milada Součková, narozená v Praze 24. ledna 1899, pocházela z typické měšťanské rodiny přelomu století, z rodiny, která pevně srůstala s atmosférou formujícího se velkoměsta, s městem rozrůstajícím se do velkorysých nových předměstí a prospektů, jejíž život se skládal především z prožitků pravidelných událostí, svátků a rituálů. Otec Součkové byl stavebním podnikatelem, jenž se bezprostředně podílel na výstavbě nových pražských čtvrtí, např. Vinohrad a Podskalí. Patřil k třídě, která své sebevědomí a společenské postavení výrazně vnímá a demonstruje.

Tuto atmosféru je třeba zaznamenat, neboť doba před první světovou válkou byla pro Miladu Součkovou nejen časem dětství, ale jak se ukáže později, i časem idyly, časem ustálených hodnot, vkusu i velkých iluzí, světem, kde slovo pokrok bylo ještě zdrojem nadějí, které se jí staly měřítkem vnímání událostí pozdějších. Podoba nových pražských měšťanských činžovních domů se svou přebujelou, ale zároveň ustálenou výzdobou, s parafrázemi antické mytologie a reliéfy výjevů z českých dějin, prostě celý tento dobový exteriér a interiér iluzí na přelomu století byly Součkové později, z jiné perspektivy, prostorem, v němž shledává i počátek konfliktů a krize, do které 20. století neodvratně spělo.

Rokem narození patří Součková ke generaci české avantgardy, ke generaci Seiferta, Nezvala, Halase, pro kterou bylo město především objevováním a příznakem modernosti, gejzírem senzací a projekcí novodobých zázraků. Pro Součkovou je však Praha důvěrně prožitou křižovatkou, místem, ze kterého se odvíjejí vzpomínky, vyprávění a parafráze. Ostatně i škola, kterou navštěvovala, s touto atmosférou a scénou nezaměnitelně souvisí. Minerva, první české dívčí gymnázium, které založila česká spisovatelka Eliška Krásnohorská, nepřipravovala dívky k tradiční submisivní společenské roli, ale byla ústavem, který se od svého založení jak výchovou, tak úrovní vzdělání jako první výrazně zasloužil o zrovnoprávnění žen ve společnosti. Více než čtvrtina absolventek tohoto gymnázia studovala na vysokých školách, pocházely odtud první absolventky medicíny, zde vznikala přátelství pozdějších významných českých intelektuálek, žen, které se šíří vzdělání i sebevědomím zapsaly do české kulturní historie.

Následovalo studium na fakultě přírodních věd Karlovy univerzity, které v roce 1923 zakončila disertační prací O duševním životě rostlin, roční studijní pobyt v Lausanne a v roce 1930 sňatek s malířem Zdenkem Rykrem.

V roce 1934 vydává vlastním nákladem První písmena, prózu, která svou volnou asociativností a fragmentárností jako by nejprve shromažďovala motivy obrazů a vlastní paměti; text prózy hned v úvodních stránkách odkazuje k iniciálám latinského cinis, popelu, z něhož mají vzejít představy budoucí literární práce, celku jejího díla. V roce 1937, opět vlastním nákladem, vydává román Amor a Psyché, který je zdánlivě parodickou variací studentského románku: někdejší mladičká, do své profesorky zamilovaná dívka je konfrontována se spisovatelkou ironicky posuzující povrchnost bývalého idolu, což vše je jen prologem k zrodu románu v románě, který se tu přímo před čtenářem v třetí části otvírá. Poprvé se zde rozvíjí téma neustále nového nalézání „prvního“ okamžiku, který byl pro naši zkušenost rozhodující a který lze nahlížet z různých časových a stylových rovin.

Obrazy zrodu české měšťanské společnosti, jejího vzestupu, rozletu i předzvěsti jejího pádu rozvíjí v dvojrománu Odkaz/Zakladatelé (1940). Vyprávění je ovšem vzdáleno popisu pouhých sociálních vztahů nebo klasickému líčení literárních postav. Vypravěč nazírá dění z proměňujících se stanovisek vnitřního a vnějšího světa postav a často ironicky zpochybňuje pravdu o každé chvíli, situaci, události.

V době, kdy tento dvojromán vznikal, na konci třicátých let, se Součková spolu s manželem malířem Zdenkem Rykrem pohybuje v okruhu pařížského časopisu The Booster/Delta vydávaného ve slavné Villa Seurat Henrym Millerem a Anaïs Nin; v časopise vycházejí úryvky z jejích próz a poslední velikonoční číslo roku 1939 je jí dedikované.

V téže době vydává s Rykrovými ilustracemi a v jeho originální knižní úpravě i dva rozsáhlé básnické texty. Kaladý, aneb: útočiště řeči je apoteózou místa a jeho podob v řeči, zároveň i bezprostřední reakcí na podzimní události roku 1938. Rozsáhlá skladba Mluvící pásmo, patřící k vrcholům české poezie 20. století, je pokusem odkrýt příčiny velké duchovní krize věku rozumu, která člověka přivedla k hranicím vlastní katastrofy.

Vztah místa, paměti a imaginace je tématem ve stylových variacích Školy povídek (1943), a především v románu Neznámý člověk (dokončen 1943, 1. vydání 1962). Zde je hledání obrazů naší paměti o klíčových okamžicích moderních dějin – od prusko-rakouské války 1866 do filozofického kongresu v Praze 1936 – sledováno z perspektivy „neznámého“ pozorovatele a kontextu jeho každodenního žitého světa.

Válečná léta po manželově smrti jsou zahlcena intenzivní prací. Vedle práce pro divadlo Větrník, zmíněného souboru povídek a románu vzniká další román Bel canto, čtenářsky snad nejúspěšnější autorčina kniha, první sbírka básní Žlutý soumrak a román esej Hlava umělce. Ve čtyřicátých letech se Součková sbližuje se Skupinou 42, s literární revue Listy; sem mimo jiné zprostředkovávala i překlady řady mladých amerických autorů z okruhu The Booster – Williama Saroyana, Anaïs Nin, Henryho Millera, Lawrence G. Durrella ad.

Po válce přijímá nabídku práce na ministerstvu informací a v září roku 1946 odjíždí do New Yorku jako kulturní přidělenec československého konzulátu. Po komunistickém převratu na své místo 6. dubna 1948 rezignuje a zůstává v exilu ve Spojených státech. Její knihovna, obrazy a rukopisy zůstávají v Praze, v místě jejího posledního bydliště. Odsouzena za svůj odchod přáteli z Prahy, vstupuje do tvůrčí a existenční samoty exilu.

Dokončuje rukopisnou redakci svého literárního deníku Svědectví o roku 1939, pracuje na poslední verzi románu Neznámý člověk a vrací se k poezii. Díky Romanu Jakobsonovi působí jako lektorka ve Slovanském oddělení Harvardovy univerzity (1950–1962), připravuje a publikuje literárně historické knižní studie o českém romantismu, o Vrchlickém (díky Guggenheimově stipendiu pobývá v roce 1960 v Itálii) a o českém baroku. Jako hostující profesorka působí na Chicagské univerzitě (1962–1971) a Kalifornské univerzitě v Berkeley (1971–1974) a v sedmdesátých letech vede na Harvardu Slovanské oddělení Widenerovy knihovny.

Ani samota, ani působení na univerzitách a vědecká práce ovšem neodvádějí spisovatelku od jejího původního uměleckého záměru. Jestliže se v první poválečné sbírce Gradus ad Parnassum ještě vyrovnává s údělem exilu, v dalších, včetně posledních Sešitů Josefíny Rykrové, opět rozvíjí ústřední témata své tvorby – téma odkrývání a zpřítomňování paměti v lidské řeči a téma paměti jako fresky, v jejíchž vrstvách se odhalují nová spojení a souvislosti. Paralelně s básněmi vzniká rukopis próz Krátká povídka, kde se opět s maximální jednoduchostí konfrontují motivy obrazů míst, představ a vzpomínek. Typus krátké povídky je pro Součkovou něčím významově nezpochybnitelným, z čeho v prazákladu každý autor vychází a kam nakonec míří, oním bodem, kde se kruh i možnosti výrazu uzavírají. „Krátká povídka, to je totiž místo, kam směřujeme,“ čteme již v Amoru a Psyché a zdá se až neuvěřitelné, jak rozvrh svého díla, onen pohyb na hranici mezi fikcí a žitým světem, neustále prohlubuje.

Přesto však, když už jí zbývá jen pár měsíců života, píše v dopise z Cambridge do Prahy Karlu Milotovi: „Kdybych měla čas, chtěla bych napsat ‚přepsání své vlastní prózy‘ […] I Joyce to vzal jen tak ‚pod povrchem‘, může se jít hloub, ale ta pitomá literární konvence brání člověku jít do ‚poznání‘. A v poezii k Ur-zážitku.“

Dochovaná, resp. dostupná korespondence Milady Součkové zůstane asi navždy neucelená. Tyto dopisy nalezené v pozůstalostech adresátů nevznikaly s vědomím archivní paměti a potřeby prezentovat se pro příští čas. Jsou vždy bezprostřední odpovědí, hledáním. Součková si kopie neukládá, ale do strojopisu či rukopisu psaní často ještě v chvatu před odesláním spontánně, mnohdy nečitelně, vstupuje; stejně příznačné je, že neuchovává ani dopisy od svých přátel, podobně jako rukopisy svých dokončených, resp. vydaných děl.

Je ovšem možné, že tento postoj zaujala autorka až později. V únoru 1945 byl její byt v Podskalské ulici (dnes Gorazdova 331/22) zničen při náletu a po únoru 1948 zůstala pro ni nenávratně část rukopisů a písemností v přechodném bydlišti na Malé Straně. (Tady, na půdě domu v Úvozu 228/5, se našel teprve nedávno obtížně čitelný rukopis označený na balicím papíře autorkou jako M. S. Hlava U I, II, III, IV, který je oním přislíbeným pokračováním Hlavy umělce, která s podtitulem Studie k větší práci vyšla v nakladatelství Pamir v roce 1946.)

V dřevěném cestovním kufru v cambridgeské vilce českého exulanta pana Josefa Staši byla po dlouhá léta v USA uložena nevydaná literární pozůstalost Milady Součkové – rukopisy Krátkých povídek, Sešitů Josefíny Rykrové, divadelní hry a literární dramata, nekrácené verze literárně historických článků a esejí i převážně anglicky psané poznámky, deníkové záznamy a kresby v sešitech nadepsaných Cahiers de Dominque 1–25 (26. září 1958 – 30. července 1974). Vedle několika mála fotografií, legitimací a pasů se v něm skrývala jen jediná útlá složka s korespondencí, zato s výraznou poznámkou uchovat!

Byly v ní pouze tři dopisy: od Jindřicha Chalupeckého, japanoložky Vlasty Hilské a Jiřího Koláře, napsané a odeslané z Prahy po rezignaci Součkové na místo kulturního přidělence velvyslanectví Československé republiky v New Yorku a po jejím rozhodnutí nevrátit se do tehdejšího Československa. Ti všichni se ve čtyřicátých letech se Součkovou dobře znali: Chalupeckého poznala prostřednictvím manžela, malíře Zdenka Rykra, jehož dílo od raných třicátých let a výstav v Topičově salonu soustavně sledoval a komentoval a jehož monografii i soubornou výstavu ve čtyřicátých letech připravoval; Vlasta Hilská patřila do okruhu jejích přátel, před válkou byla manželkou sinologa Jaroslava Průška, autora předmluvy k první básnické sbírce Součkové Žlutý Soumrak; a s Jiřím Kolářem se poznala díky okruhu Skupiny 42.

Jako by ta složka s poznámkou uchovat byla úpěnlivou prosbou a zoufalým gestem její exulantské a tvůrčí samoty, a zároveň nadějí, že to vše se jednou otevře, pojmenuje, vyloží.

Uchovaný dopis Jindřicha Chalupeckého se poměrně obšírně snaží zformulovat občanský postoj uměleckého kritika a jeho vztah k poúnorové situaci v tehdejším Československu a předznamenává jeho „duchampovský“ odstup k jakémukoli vnějšímu politickému dění. (Ale připojuje i poznámku: než Zenkla, budu raději volit Zápotockého.) Tyto řádky byly nadlouho mezi nimi také posledním slovem, obnoveným až v první polovině šedesátých let. Druhé psaní s typicky dobovým výrazivem a expresivitou vylučuje provždy Součkovou z pokrokové české společnosti. A stručný dopis Jiřího Koláře na hlavičkovém papíře nakladatelství Družstvo Dílo datovaný 8. březnem 1948 oznamuje, že nakladatelství se zavazuje vydat knihu Neznámý člověk v období let 1948–1949.

Náš soubor nevznikal zprvu nijak programově. Byl postupně nalézán od počátku příprav vydání Díla Milady Součkové při hledání literárních odkazů a variant rukopisů, které autorka zasílala do Čech nebo o jejichž zaslání žádala; a v neposlední řadě díky radám a doporučením jejích přátel a bývalých kolegů z amerických univerzit.

Osm adresátů nevyčerpává veškerou dostupnou osobní korespondenci Součkové. Jsou tu jednotlivé menší soubory: s profesorkou Albínou Honzákovou a spolužačkami z Minervy, drobná osobní korespondence s filmovým estetikem Janem Kučerou, s nakladatelstvím Melantrich a dr. Trägerem, s Bohuslavem Havránkem (nedávno zveřejněná v knize Pražská škola v korespondenci. Dopisy z let 1929–1989), s Památníkem národního písemnictví i časopisem Sešity z konce šedesátých let, anglická korespondence s přáteli z jezuitské komunity v Cambridgi a s řadou dalších vzdálených osob, škol a institucí. Je to však korespondence v pravém slova smyslu příležitostná, která má spíše charakter vzkazů, sdělení a potvrzení informace než promluvy ryzího epistolárního charakteru.

Více můžeme jen tušit: existovala korespondence s literární historičkou a blízkou přítelkyní Věrou Liškovou, o níž se Součková zmiňuje v doslovu ke knize Posmrtný odlitek z prací Věry Liškové; a hlavně, jak je z vydání našeho souboru dopisů zřejmé, s byzantologem Františkem Dvorníkem, jenž byl tím třetím v přátelském kruhu a setkáních s historikem Otakarem Odložilíkem.

Osm adresátů představuje zatím jediné ucelené konvoluty, které dávají nahlédnout do skutečných dialogů Součkové s blízkými přáteli a osobnostmi; každý odlišného zaměření a okruhu tu vystupuje z jiného profesně uzavřeného světa, všechny ale spojuje obdiv a respekt k literárnímu dílu Součkové, především však empatie k jejímu postavení a odloučenosti, k oněm často zmiňovaným élentům. Tato empatie je oboustranná a svědčí pro ni nejen otevřenost sdělení, ale i emotivní zámlky v kontinuitě rozhovoru a drobná nedorozumění.

Z dnešního pohledu vnímáme v tomto souboru i jistou nepřímou vnitřní časovou posloupnost, která nás, nehledě na dataci listů, dovedla spíše intuitivně k pořadí jednotlivých adresátů, ač řada promluv vznikala paralelně a v odlišné každodenní situaci či vnímaném kontextu adresáta.

Dochované dopisy Jindřichu Chalupeckému předcházejí, podobně jako u Romana Jakobsona, časové hranici odjezdu Milady Součkové do Spojených států, vracejí nás do čtyřicátých let, do období protektorátu po tragickém Rykrově odchodu v lednu 1940. Jsou svědectvím prohlubujícího se přátelství, a to i přes patnáctiletou odmlku po roce 1948. Velmi blízcí si byli i v chápání moderního umění, jeho smyslu a hledání; oba sdíleli obdobná východiska např. ve vztahu k anglosaské kultuře či kritický postoj k české avantgardě dvacátých let.

Rozsáhlá korespondence s Ladislavem Radimským a jeho ženou Olgou dokumentuje mimo jiné obraz, konflikty a úděl českého exilu. Jejich těsné přátelství pojily společné prožitky volných chvil a letních prázdnin trávených nejprve v pronajatém domku na Cape Codu, později na chatě ve Stoddardu v New Hampshire, společné rituály a svátky i vzpomínky na blízké přátele v Čechách. Ladislav Radimský, spisovatel a esejista publikující často pod pseudonymem Petr Den, byl také redaktorem a přispěvatelem exilových časopisů a později šéfredaktorem Proměn, kde Součková často publikovala. Do USA přicestoval podobně jako Součková v roce 1946 jako zaměstnanec ministerstva zahraničí a byl jedním z těch, kteří se jí snažili nezištně pomáhat s vydáváním jejího básnického díla.

Přátelství s Romanem Jakobsonem se odvíjí od jeho nadšeného přijetí prvotiny První písmena v anketě Lidových novin v roce 1934; znali se, stejně jako s Vladislavem Vančurou a Janem Mukařovským, i z přednášek Pražského lingvistického kroužku, který Součková finančně podporovala. Nejen z této vzájemné korespondence, ale i z celku Jakobsonovy listinné pozůstalosti, uložené v archivu Massachusettského technologického institutu, je zřejmé, že to byl především on, kdo svojí autoritou a věhlasem pomáhal Součkové od počátku jejího exilu doporučeními a pozitivním hodnocením v univerzitních kruzích; oba později žili v novoanglické Cambridgi a Jakobson byl tím, kdo ji uváděl do okruhu pravidelných setkání a diskuzí, jež k univerzitnímu provozu nezaměnitelně patří.

V takovém prostředí se Součková seznámila i s historikem Otakarem Odložilíkem. Ten přednášel v USA již před druhou světovou válkou a po krátkém poválečném působení na Karlově univerzitě a ministerstvu zahraničí odjel znovu do Spojených států. Odložilíkova dodnes zcela nezpracovaná a neuspořádaná rozsáhlá pozůstalost v archivu Pensylvánské univerzity, kde se nacházejí i dopisy od Součkové, svědčí o neobvyklém rozsahu jeho vědeckých i lidských zájmů. Byl jeden z prvních, kdo pro své přátele „vydával“ strojopisný samizdat, sbírky či výbory z básní a textů v souvislosti s jeho zájmem o protestantství a českou kulturu. Dohledaná korespondence se Součkovou je přes svou neucelenost především neustálým vzájemným rozhovorem o práci, bídě a radostech světa, s nádechem atmosféry snad až starosvětské kavárny, kde od stolku je neustále vyhlížen františkán František Dvorník. Také s Dvorníkem se setkala už v roce 1948 v New Yorku prostřednictvím Romana Jakobsona. „Troufám si říct, že tehdy jsem si získala Františka Dvorníka na první pohled svou prostořekostí, s jakou jsem tehdy mluvívala o lidech, věcech, o poměrech…“ vzpomíná v jedné stati Součková. Vztah k Odložilíkovi a Dvorníkovi vnímala Součková jako nezpochybnitelné těsné přátelství, které je inspirativní svou kritičností, tolerancí, živou vírou i vědeckou důsledností.

Podnět ku korespondenci Součkové a Gertrudy Gruberové-Goepfertové byl dán jejich spoluprací s časopisem Nový život vydávaným Křesťanskou akademií v Římě; Součková v něm publikovala, Gruberová do něj přispívala kresbami. Hybatelem jejich korespondence je o generaci mladší malířka, grafička a básnířka, která se obrací na Součkovou s prosbou o posouzení vlastní básnické tvorby. Z tohoto bodu se postupně rozvíjí rozhovor, který Součková respektuje, udržuje si ale neustále jemný odstup od nebezpečné role rádce; je upřímná a jemná a raději se utíká k referencím vlastního světa a jevů, které ji obklopují.

Soubor dopisů rusistovi a lingvistovi Oldřichu Leškovi – který mj. po roce 1989 spoluobnovoval Pražský lingvistický kroužek – svým způsobem navazuje na okruhy, které reprezentoval Otakar Odložilík, zvláště po jeho nečekaném úmrtí v roce 1973; a tento rozhovor je přerušen až autorčinou smrtí. Je obdobně plný odkazů, proseb, doporučení a vzájemné pomoci, ale především je prodchnutý obdobným emocionálním nábojem a vzájemnou důvěrou, kterou v době Leškova ročního působení na Chicagské univerzitě v letech 1969–1970 k sobě nalezli a sdíleli. Dopisy jsou i důkazem, že dálka, hranice časová, politická, geografická nehrají pro Součkovou podstatnou roli; podobně jako v jejích básnických textech se všechny chvíle a obrazy i slova odehrávají synchronně, v analogiích či blízkosti, kterou je možné v psaném projevu stvořit: stejně jako v Praze, tak i v Bostonu, za časů Zeyera, stejně jako moderny.

Dopisy Milady Součkové přátelům uzavírají nepočetné řádky prozaikovi a básníkovi Karlu Milotovi, který ji oslovil na popud Jindřicha Chalupeckého. Milota se podrobně a do hloubky zabýval jejím prozaickým dílem ve studiích později publikovaných v jeho knize Vzorec řeči. Je příznačné, jak Součková okamžitě rozpoznala, že důvodem oslovení nejsou pouhé vnější analytické otázky, ale slova obdobně zaměřeného autora mířící k podstatě její prozaické tvorby. Součková tu v odpovědích výjimečně formuluje poznámky o vlastní literární práci i o iluzivní touze zakusit vše znovu.

Úvodní rozpaky ohledně smyslu vydání dopisů Milady Součkové souvisí bezpochyby s naladěním, s jakým k jejich četbě přistupujeme: čteme dopisy jako zprávu o autorovi, jako střípky doplňující bílá místa, fragmentární biografii, nebo je vnímáme jako autorský text a promluva pisatele se pro nás stává částí jeho díla? U řady jiných autorů možná lze na tuto otázku jednoznačně odpovědět, jak tomu je například u dopisů Boženy Němcové. Pohybujeme se prostě opět po typické hranici autorčiny často se proměňující perspektivy, která variuje i způsob čtení dopisů. Čteme tak o Miladě Součkové, protože neznáme podrobně její biografii a protože se kontext exilu chtě nechtě pro nás dnes vytrácí. Ale často čteme jen Součkovou jako takovou se všemi jazykovými a stylistickými odkazy, ironií, vším, co známe z jejího literárního díla, čteme jen ji, a stáváme se tak nepřímo čtenáři-adresáty, kteří její promluvu vnímají s individuální a subjektivní empatií jak vůči jejímu dílu, tak osobnosti.

Obdobně čteme v jejích dopisech tak často užívané slovo élent. Na jedné straně je to odkaz na původní dobové užití, určující společenské postavení, zázemí, řeč pisatele, na straně druhé můžeme élenty číst jako kód pro všechna ta trápení, samoty, křivdy a nepochopení, které Součková ze svého soukromí nevypisuje, nevyjadřuje, které ukrývá hluboko v sobě, jako by tušila, že ustálené významy takových slov se postupně vytrácejí, mizí v popelu pomíjivosti, v onom cinis zmiňovaném na počátku Prvních písmen, z nichž vše povstalo.

ks

Jindřichu Chalupeckému

Jindřich Chalupecký (1910–1990), výtvarný a literární kritik, který mj. formuloval názory Skupiny 42; od třicátých let se intenzivně zabýval tvorbou malíře Zdenka Rykra, manžela Součkové. Chalupeckého posléze zaujala literární tvorba Součkové a kontakty mezi nimi pokračovaly i po Rykrově smrti v roce 1940. Jejich spolupráce zintenzivnila v poválečných letech, a zejména po odjezdu Součkové do USA v září 1946 na místo kulturní atašé, kdy Chalupecký ve svých Listech publikoval její povídky, poezii i překlady americké literatury. Po únoru 1948 a exilu Součkové ustala nejen spolupráce, ale i jejich vzájemná korespondence. K jejímu částečnému navázání došlo teprve na přelomu let 1963 a 1964 a od března roku 1968 pokračovala intenzivně a bez přerušení až do konce života Milady Součkové.

V Praze 17. června 1942

Milý pane Chalupecký,

lituji, že nemohu, alespoň právě teď, vyhověti Vaší žádosti. Vyjednávám právě o Rykrův rukopis s jedním nakladatelstvím.1

S veškerou úctou Milada Součková

11/X [1942]

Milý pane Chalupecký,

děkuji Vám za fotografie; myslila jsem, že budu moci jednu z nich použít na obálku nového vydání „Amora a Psyché“.2

Děkuji Vám také, že jste mi dal nahlédnouti do kartáče Vašeho článku.

Obrazy můžete poslat kdykoliv, vyjma čtvrtka a soboty odpoledne.

Se srdečným pozdravem M. Součková

13/XI [1942]

Milý pane Chalupecký,

opravdu mě překvapil Váš zájem o mou práci a oceňuji plně Vaše gesto. Chcete-li přetisknout některou „čínskou“ báseň,3 pak z nich vyberte podle svého vkusu. Chcete-li snad něco jiného, novějšího – to bychom se teprve museli domluvit co a jak.

Se srdečným pozdravem Vaše Milada Součková

11/I/43

Milý pane Chalupecký,

tady posílám slíbené. Snad budete moci něco z toho potřebovat. V kladném případě bych byla ráda, kdybyste mně zatelefonoval, pro co jste se rozhodl. Našla jsem přece jeden „Transition“.4

Čekám na Vaše zprávy a zůstávám se srdečným pozdravem

Vaše Milada Součková

Tel. 42983

26/I/43

Milý pane Chalupecký,

nemáte žádné zprávy o Blatném? Mluvila jsem včera s prof. Havránkem z Brna a ten o ničem nevěděl.

Kdyby to bylo možno, ráda bych nahlédla do korektury. Snad by se to dalo nějak zařídit. Přišla bych k Vám nebo do Besedy,5 až budete korekturu dělat. Při básni totiž, často ještě při korektuře jsou někdy viditelny a možny, žádoucí, zcela nepatrné změny, které věci prospějí. Nemluvě o tom, že tam často zůstane chyba, kterou člověk přehlídne, kdyby četl věc znovu a znovu. Když to ovšem nepůjde, nedá se nic dělat.6

Doufám, že dostanu alespoň jeden výtisk. Když byste souhlasil s tím, abych do korektury nahlédla, stačí, když mně zatelefonujete, nebo napíšete, až k tomu bude čas.

Zatím zůstávám se srdečným pozdravem

Vaše Milada Součková

[nedatováno, 1943]

Milý pane Chalupecký,

co je s tím „[nečitelné]“? Vyjde, či nevyjde?

Také, prosím, nezapomeňte vrátit mi ten „Transition“.

Nemáte-li mou „Školu povídek“,7 co teď vyšla, tak mi napište a já Vám ji pošlu, nebo pošlete nějakého hodného žáka, to by bylo ještě lepší. Ale v tom případě sdělte, kdy byste si asi poslal, protože já bývám teď nepravidelně doma.

S pozdravem Vaše M. Součková

31. října 43

Milý pane Chalupecký,

děkuji Vám za dopis. Ale „Transition“, jehož příchod jste avizoval, dosud nepřišel.

Se srdečným pozdravem Vám i paní choti

Vaše Milada Součková

[nedatováno, asi 1945]

Milý pane Chalupecký!

Nelekejte se, šla jsem okolo z trhu a zastavila jsem se, abych Vám řekla: Mám ještě ty linolea původní od Rykra, snad by to bylo možné, aby „Mluvící pásmo“ vyšlo zas s jeho obrázky. A pak bych byla ráda, kdybyste napsal malou předmluvu, kdybyste měl čas a chuť.8 Velmi by mě to těšilo, kdyby to tak šlo.

S pozdravem Vaše M. S.

Nezapomeňte, prosím, na umístění Rykrových obrazů.

30/VI/45

Milý pane Chalupecký,

dnes si odvezli Rykrovy obrazy.9 Děkuji Vám vřele za to, že jste to zařídil. Byla to moje dávná touha, aby byly uloženy na správném místě a odborně zpracovány. Jsou to také kresby a skicáky i štočky. Sice mně bude scházet, že si nebudu moci častěji „vyměnit“ některý obraz, ale jsem opravdu šťastna, že k tomu došlo. Když jsem se na ty obrazy na všechny zas znovu dívala, napadlo mě, že je to asi sbírka, která reprezentuje jednoho z posledních malířů (u nás určitě posledního) určité epochy, jíž se uzavírá takzvané „deskové malířství“. Nevěříte tomu? Já jsem o tom přesvědčena. O cyklickém závěru celé kulturní epochy, která začala renesancí a končí námi. Z uměleckých disciplín nejdříve uzavírá výtvarnictví, hudba a nejpozději literatura. Architektura začala nejdříve nasazovat nové vegetační vrcholy, poněvadž pro ni byly a jsou nejvýhodnější hmotné podmínky. Nemyslím, že vbrzku začne rozmach sochařství, malířství, hudby a literatury (románu), alespoň ne v tom smyslu, v jakém je znala minulá století. Ale to jsem se odchýlila od Rykra. Myslím si často, že moje shora uvedené důvody (esteticky vývojové) byly jednou z „metafyzických“ příčin jeho odchodu. On marně neměl teorii, že každý umělec umírá včas, lépe řečeno, nikdo předčasně. Ale o tom všem jsem nechtěla psát. Jen o tom, že mě znovu zaujaly vysoké kvality Rykrovy práce. Vzpomněla jsem na to, že jste mluvil o jeho rehabilitaci. Přála bych si, aby to byla výstava, kterou byste dělal také Vy,10 ale ne třebas s Poche, chtěla bych, totiž přála bych si, aby to pořádala Moderní galerie, nebo Mánes, aby to bylo opravdu „reprezentační“ po stránce technické. Víte, Rykr se celý život tloukl se svými výstavami; tak aby to jednou bylo opravdu se všemi „šikanami“. A chtěla bych, abyste při tom lidem řekl, co si o tom mají myslet. Dnes je tolik slávy o Horovi,11 protože umřel, a ten Rykr umřel, a ani to mu nepomohlo! Nejsem sentimentální, ale když se dívám na Rykrovy obrazy, vždy znovu žasnu a stojím v podivu nad tou velkou nespravedlivostí naší kultury vůči Rykrovi.

Ale opakuji: to všechno jsem nechtěla psát, dokonce ne na dvě stránky; chtěla jsem opravdu upřímně poděkovat za tu velkou službu, kterou jste Rykrovi prokázal tím, že jeho obrazy a kresby budou důstojně uloženy a čekat na své zmrtvýchvstání. Ještě jednou opravdu vřelé díky – s pozdravem Vaše

M. Součková

Posílám Vám jednu nečasovou básničku,12 jen tak z přátelství.

3/VII/45

Milý pane Chalupecký!

Hledala jsem Vás v [nečitelné] na nábřeží, ale prý jste v informacích, u filmu! Co se dozvím, až Vás půjdu příště hledat?

Posílám Vám báseň, a sice: v případě, že jste dosud nezařadil do „Kvartu“13 tu „Rusalku“, myslím, že by se lépe hodila ta, kterou přikládám.14

Ta „Rusalka“ je pro mě taková divně tichá a mám pocit, že se ani nehodí pro vytištění, leda tak, až by byla trochu schována v „rákosí ostatních básní“.

Ráda bych s Vámi zas jednou mluvila – jedu 5. t. m. na čtrnáct dní dovolené do Domažlic – tak potom se ohlaste, ale jistě. S pozdravem Vám i paní choti

Vaše M. Součková

Praha III, Úvoz 5

Telef. 42983

Dopoledne: 31243-47, klapka 35

10/VIII/45

Čtu v novinách, že vyšel „Kvart“. Je tam moje báseň?15 V kladném případě opatřte mi, prosím, jedno číslo. Jsem opět v Praze od 20. t. m. (Telef. 42983)

Zatím Vám i paní choti posílám srdečný pozdrav z Domažlic.

Vaše M. Součková

11/XII/45

Milý pane Chalupecký!

Vaše nabídka mně udělala velkou radost. Má to ovšem háček, ale nelekejte se, pak-li byste se vůbec v tomto případě lekl. Já jsem rozhodnuta dát Vám, a opravdu ráda, „Mluvící pásmo“, ale ráda bych, aby mi to Melantrich slušně zaplatil, buď že by vydal pak, po vyjití ve Vašem časopise, věc knižně nebo jinak. Já totiž potřebuju peníze, jinak bych Vám to dala beze všech řečí. Když to „Pásmo“ nikdo nechtěl, dala jsem ho do té soutěže Umělecké besedy, je to tuším Theerova cena, podmínka: nová forma. Stejně mně nic nedají, dala jsem to tam jen z dišperace a vyzvedla bych si to – to jde –, jen kdyby Melantrich byl ke mně trochu slušný. Já jsem totiž pro něho stále ta druhá, ne-li třetí garnitura a to mě sere. Pro Vás ovšem všechno. To myslím vážně. Tak bych se ráda s Vámi o tom všem domluvila. Zda mám já mluvit s dr. Trägrem o těch prachách, nebo Vy.16 Kdyby mě tak slyšel Rykr, jak „obchoduju“, ten by to ani neuvěřil. Tohle ze mě udělalo sedm hubených let, ani ne tak teď ta nouze, ale to, že už od roku 40 musím dělat všechno, prolejzat úřady, berními, poplatkovými, důchodovými, pozůstalostními atd. Snad to tak muselo bejt, jinak bych asi bez té školy vůbec umřela. Mám ještě možnost zanechat tohoto „boje o život“ a jet k „tetičce do Ameriky“ (bez legrace), ale ještě se mi pořád nechce dělat chudou příbuznou. Tak ale nechám toho svěřování a k věci!

S tím deníkem by to bylo něco podobného. Měla bych pro Vás ještě jiné návrhy, mám toho plná šuplata a tuze ráda bych to své publikování nějak zorganizovala. Já vím, že je teď konec s konjunkturou, ale přece bych ráda, aby ty mé věci vyšly pokud možno za dobrých podmínek, ovšem nejen finančně.

Paní Pujmanová mě vyzvala k spolupráci na časopise, který bude řídit, Vy jistě víte, oč asi jde.17 Dala jsem jí kousek ze „Studie k Hlavě umělce“.18 A měla jsem pro ni připravené nějaké věci, ale raději bych byla s Vámi, to chápete. Paní Pujmanové si sice osobně a v mnohém jejím postoji vážím, ale umělecky od sebe stojíme daleko. Chtěla jsem pro ni přeložit povídku od Saroyana,19 snad to jméno znáte, je to současník Millera^20 a Anaïs, jejich známý, jenže se „proslavil“. Já s ním tady hauzíruju moc let. Pak jsem teď četla zajímavý interview Reného Lalou s Eliotem, Spenderem, Morganem v „Nouvelles Littéraires“,21 snad jste to taky četl. To si člověk oddechne, že někdo na světě myslí také tak trochu jako on a že není pořád sám jako tichej blázen. Potom něco revolučního od Sandové atd.

Zkrátka bych si s Vámi ráda pohovořila o „časových a nadčasových“ problémech, snad teď máte trochu času, když jste se osvobodil od úřadů?! To mně imponuje, že jste se na to tak vyflajz! Já ouřaduju, mohlo by se to spíš nazvat sabotáží. Ale snad z toho přece něco bude. To byste se divil, jak umím napsat interview s francouzským velvyslancem! Avec quel art et quelle maîtrise et quelle aisance!22 Za čtrnáct dní by ze mě mohl být světový tiskový přidělenec nebo dopisovatel. Tajemství je v tom, dovést napsat, co člověk vidí a slyší, a mít k tomu trochu rozumu a zkušenosti. A umění? Člověk by řekl, že to není víc, a přece je. K tomu je zapotřebí ještě té zvláštní cvokárny a to je něco tak těžkého, když to má být doopravdy, že je proti tomu každé zaměstnání, totiž jeho „těžkost“, dětinství. Věřte tomu, že to opravdu „velké umění“, ať je to báseň nebo socha, potřebuje mnohem více inteligence než kterékoliv jiné řemeslo na světě. Ale já Vám tu vykládám zbytečné věci, to jen tak ze sdílnosti. Lituji opravdu, že se někdy neobjevíte in persona, abychom si popovídali. Jsem si jista, že jsem v tomto dopise napsala opravdu mnoho zbytečného, přeskákejte to a čtěte jen résumé: Velmi ráda Vám dám „Mluvící pásmo“, ale musíme se domluvit.

Bydlím teď Praha III, Úvoz 5, telefon starý, dopoledne v min.:23 60641 (klapku nevím zpaměti, to Vám řeknou, je to v Ledebouru).

Mnoho pozdravů Vám i paní choti

Vaše M. Součková

P. S. Dnes jsem četla v novinách o výstavě v Mánesu.24 Tak už i – dej mu Pánbu nebe – Janoušek je slavnej, jen Rykr ještě stále ne. Snad to bude jednou stát za to, ale tak se zdá, že té jeho pravé slávy se už nedožijem.

27/XII/45

Milý pane Chalupecký,

budu mít pro Vás připraveny k 31. t. m. ty překlady. A sice bude to něco senzačního. Miller, Anaïs, Součková et consortes^25 se musí docela schovat. Přeložila jsem dvě předmluvy (ne dlouhé) k vydání těch povídek („Odvážný mladý muž na létající hrazdě“) a povídku „Aspirin je členem N. R. A“.26 Ty předmluvy jsou vlastně programem a skvělé věci samy o sobě. Když jsem to četla znovu, po letech, cením si ty věci ještě mnohem více než tehdy; totiž tehdy jsem to cítila víc instinktivně, dnes to jasně chápu. Překlad bude dobrý, kvůli jistotě dala jsem si jej ještě přehlédnout, takže bude bez chyby. Zkrátka měl byste do svého časopisu něco stoprocentního, nač byste mohl být pyšný. Byl by to rozhodně „čin“ v té záplavě prostřednosti a pochybných hodnot, v nichž se ještě stále brodíme.

Dostala jsem včera básně od Blatného. Musím upřímně říci, že se mi některá čísla opravdu líbí, že mají v sobě skutečnou poezii. „Poeshie“, jak říkal lord Byron, si licet.27

Budete-li dávat do prvního čísla „Mluvící pásmo“, tak tam prosím Vás dejte, že to vyšlo soukromým tiskem 1940. Záleží mi na tom, aby bylo vidět, že se jen „neruralilo“ a „neprotektorátovalo“, a vůbec.

Ale hlavně myslím a doufám, že z toho Saroyana budete mít radost. Když nedáte jinak vědět, dám Vám rukopis do Melantricha. Mluvila jsem náhodou s Trägrem o prachách, jen tak konverzačně, a on při tom mluvil, jako by Váš časopis nebyl ještě nic určitého, ačkoliv na mou námitku přiznal, že máte uzávěrku do konce t. r. Snad byl jen mrzutý a chtěl se mě jen zbavit. Tak nevím.

Čekám na Vaše zprávy a zůstávám zatím

s vánočními a novoročními pozdravy Vám a Vaší paní

Vaše M. Součková

New York 29/X/46

Milý pane Chalupecký,

tak Vám píšu z toho Babylonu. Je to všechno moc zajímavé a poučné. Jsem ráda, že jsem tu zkušenost udělala, a měl jste pravdu, snad je právě to dobře, že jsem to dělala a dělám „nerada“. Začala jsem hned od začátku psát o Americe, ale ne tak, jak se o tom píše, docela ne. Je v tom taky báseň, která se jmenuje „Na troskách básnictví“,28 a myslím, že by se Vám líbila. A taky o Chateaubriandovi. Myslím, že byste v tom mohl nalézt zalíbení. Snad by se to hodilo do Vašeho čtvrtletníku? Prosím Vás pro Boha, promluvte s dr. Trägrem, ať nezapomíná na moje publikování. Je mi to tak líto, když vidím tady, jak píší Hostovskému^29 (já mu to přeju), aby poslal rukopis, a ty moje věci leží a leží. Je to pro mě stále velký handicap.

Tady každý, Češi i Američané, dělají, jako by tu bylo něco jiného než na celém ostatním světě. To je přece samozřejmé. To zajímavé je najít společného jmenovatele, najít spojitosti, a ne exotické rozdíly. A najít je právě v charakteristických podobách.

Kromě toho stálého přemýšlení a dívání se kolem jsem tu velmi nespokojena, jak osobně, tak úředně. Nemám byt, nemám kancelář. Vrba^30 – ale prosím Vás, to je mezi námi – je sice velmi ctižádostivý a dobře pracuje, ale na druhé straně je pro něho Svolinský málem Leonardo da Vinci a to mi jde na nervy. On by se hodil víc pro politiku než pro kulturu. A mimo to není mojí ctižádostí soupeřit s ním mocensky. Pane, Abdéra^31 je všude.

Psala jsem Haukové o Anaïs Nin. Dnes jsem psala A. N. psaní.

Zatím Vás pozdravuji a zůstávám s mnoha srdečnými pozdravy

Vaše M. Součková

Nezapomeňte na mě.

29/XI/46 Twin Brooks

Milý pane Chalupecký,

díky za dopis, opravdu, ne jen jak se to píše, moc mě potěšil, zrovna Pánbu mi ho seslal; dostala jsem právě předtím dopis z Melantrichu od Trägra, který mě tak otrávil, že jsem s tím bojovala několik dní. Psal mi totiž, že mi nemůže slíbit, kdy moje knihy vydá.32 Ani nevím, znamená-li to, co je řečeno, nebo vůbec odmítnutí. Budu Trägrovi psát, ale prosím Vás snažně, promluvte s ním mým jménem a vezměte si to na starost. Bůh Vás odmění a já se vždy vynasnažím udělat pro Vás, co budete chtít.

Buď ať Träger řekne upřímně Vám, co zamýšlí – vždyť vím, že se chystají vydávat knihovnu s velkými náklady a Hostovskému tu rvou rukopis z ruky –, nebo naložte s rukopisy, jak uznáte za dobré, už ani na peníze nehledím, jen aby to bylo publikováno. Vždyť víte, co to znamená, to Vám nemusím povídat. Myslila jsem si, že by se něco mohlo dát do té květnové soutěže, ale co když to propadne? Nechávám to na Vás. Nemám žádné „prestižní“ otázky při tom.

Dovolte, abych si „vylila“ své ubohé spisovatelské srdce: Jakobson tady bude o mně přednášet na Columbii, a ať právem nebo neprávem, říká, že jsem teď jediná žijící spisovatelka čsl., takový vůl to přece není, aby něco z toho nebyla pravda. Američani, kteří zatím nejsou nijak zapáleni pro avantgardní umění, poslali Gertrudu Stein,33 aby „přednášela“ vojákům v Erfurtu. Ale já jsem pro čsl. literaturu příliš „exkluzivní“; je to lež a podvod, který na mně páchají všichni ti oportunisté, prolhaní, pro které Picasso není „exkluzivní“ a pro které francouzský existencionalismus a [nečitelné] není asociální atd. Co Vám to budu povídat!

Prostě, pane Chalupecký, smilujte se nade mnou a něco tam pro mě udělejte. Mám tam někde kopie toho deníku^34 a toho „Neznámého člověka“.35 Potřebovala bych to zde. Myslím, že by se mi podařilo něco z toho uveřejnit (přeložit). Ale to by se musilo jít do bytu a najít to tam a nechat poslat ministerstvem (Machoninem).36 Ale o tom Vám ještě napíšu. Když byste ty mé rukopisy neumístil, tak snad by bylo líp poslat je sem. Chtěl byste jít do mého bytu? Najít tam ty kopie a zařídit to?

Co se týče Vrby, jsem ráda, že soudíte tak, jak jste psal. Já jsem se totiž stále mučila, že mu snad křivdím. Shoduji se totiž zcela s Vaším názorem na něho.

S Jakobsonem se vídám často, má mě opravdu velmi rád, osobně i jinak. S Radimskými – zřídka, jednou mě pozvali a já jsem nemohla, asi dvakrát jsem s ním obědvala.

Dohromady (pro sebe) nedělám nic. Ale tak všelijak divně se to ve mně hromadí. Napsala jsem dvě reportáže, druhou teprve odešlu; s fotografiemi, v Public Library a ve Spojených národech. Myslím, že už také umím i to zatracené řemeslo. Ale každý na mě doma kašle.

Tak už dost těch nářků. To jen proto, že jsem u Vás cítila takové pochopení. Myslím, že bych mohla pro Vás napsat dobrý článek: Evropan se dívá na americkou literaturu. Opravdu si vážím a cením Vašeho postoje vůči mně. Myslím, že máte pravdu, a jsem trochu udivena, protože to o sobě nevím. Mohu to říci prostě jen tak, že cítím, že ještě moje práce není tím, čím by mohla, měla být. To je mně jasné. Někdy cítím, že jsem nablízku toho uskutečnění. Překážky jsou ovšem zcela u mě, asi možná i vývojově nutné. Ale také i ty zatracené všechny možné klacky pod nohama. Ale to si snad namlouvám. Snad to všechno tak musilo být. S Amerikou jste měl pravdu, potřebovala jsem to jak prase drbání.

Je to celý nový kontinent; a jak jsem četla nedávno v recenzi v Zweigově životopisu Balzaca: honil (spis. Balzac) celý život to, co je pro spisovatele nejcennější: zkušenosti. Tak ta Amerika je ta má „kolumbovská“ zkušenost.

Tenhle pocit mám, i když se dívám na sebeobyčejnější ulici nebo obrázek v subwayi.

Pane Chalupecký, neopouštějte mě!

Haukové jsem poslala povídky od Anaïs Nin; ona Vám je jistě ukáže.37 Co se týče té výstavy, my jsme si s Vrbou rozdělili práci: já literatura a hudba a on: divadlo, film, výtvarnictví. Já mám z filmu krátký a reportážní, on politickou literaturu a gramofonové desky. Ale to rozdělení je jen na potíž. Já píši každý týden přehled, pan Vrba ještě nenapsal ani jeden. A ovšem strhává na sebe vše. Sžírá se ctižádostí. Ve výtvarnictví obdivuje – ale opravdu – Švabinského. Mně se obrací žaludek, na mou duši. Je bez sebe nad výstavou Toulouse-Lautreca – tady! jako by to byla aktualita. Pane, to je asi tak jako chodit v Čechách oblečený jako [nečitelné]. Je pro marxismus, alespoň to předpokládám. A říká: my, kteří milujeme (ipsissima verba^38) evropskou literaturu a budeme věřit, že by něco z té „krásy“ mohlo nebo mělo [nečitelné]. Myslím, že tady už nikdy nebude žádný styl atd. On je chytrý a snad [nečitelné] nadaný, určitě je, vždyť ty jeho články jsou chytré.

Ale tyhle řeči mně jdou na nervy. Když nějaká paní má někde Bromfielda, beze všeho, ale tohle ne. Švabinský + [nečitelné] + atd. – Toulouse-Lautrec + [nečitelné] + opovržení surrealismem + Kafka a já nevím co ještě za zhovadilé kombinace.

Tak zas jsem vybouchla, při příležitosti výtvarné: [nečitelné], nerozumí v literatuře, [nečitelné] výtvarnictví! lidi vůbec nemají v tom ponětí. A taky mít nemají! Mají se k obrazům modlit, a ne se na ně dívat v galeriích, to je jen pro odborníky. [nečitelné] žije v New Yorku a jde se dívat na sterilního španělského malíře (žel Radimský!) je pro mě [nečitelné].

Muzeum je něco odborného, profesionálního; vidět Velázqueze v New Yorku je šíleností jako chtít milost někoho, kdo je vzdálen tisíc mil; Velázquez je „přítomen“, jen ve Španělsku, totiž tam je nejvíc [nečitelné]. Vím, že to [nečitelné] prestiž není [nečitelné] být. Ale já tu „estetickou“ útěchu cítím teď zrovna na těle.

Tak k té výstavě. Jak jsem řekla, není to vlastně můj resort a Vrba by mi mohl dělat nepříjemnosti. Ačkoliv sám zasahuje neustále do mých kompetencí. Je to na zlost. Když si mi napíšete „oficiální“ dopis, že si přejete, abych se o to starala, tak to udělám velmi ráda. Vrba teď projednává literární záležitosti, jako otázky překladů, vesele beze mě. Ačkoliv mně by to pomohlo v syndikátu. Tak kdybyste si Vy a nějaké sdružení přímo přáli mě, tak by to jistě šlo a taky jste to ovšem řekl – Hoffmeisterovi.

Tak teď je to snad všechno. Odpusťte, že je to tak zmatené. Vy tomu všemu jistě dobře porozumíte. Tak ještě jednou prosím o přízeň a pomoc a zůstávám s nejupřímnějšími pozdravy Vám i Vaší paní

Vaše M. Součková

[1947]

Milý pane Chalupecký,

jsem zvědavá, co řeknete mým povídkám.39

Děkuji za „Život“.40

Moc mě mrzí, že Vaše kritika v „Lidovkách“ nevyšla. Byla bych ji potřebovala z vyšších důvodů „kulturní politiky“. Mám o tom zadržení své soukromé domněnky.

Se srdečným pozdravem Vaše M. Součková

Na tři krále 1947, New York, Astoria

Milý pane Chalupecký,

začínám koncem Vašeho dopisu a beru si k srdci Vaši doušku o svém rukopise. Píšu v Astorii, což zní vznešeně, ale pravý opak je pravdou. Je to totiž periferka, na kterou jsem si už zvykla a oblíbila, protože New York, centrum, Manhattan, to je mezinárodní město a tahle americká Poříč, to je Amerika, that’s America. Bydlím tu v podnájmu a je to chudoba cti netratí, jenže s ledničkou, teplou a studenou vodou v koupelně. Ze své dirky ale vidím na dvorky a před oknem mám fire escape^41 a strom, podle kterého je pojmenován ten slavný román „A Tree Grows in Brooklyn“.42 Moje bytná je na dovolené v Kalifornii, a tak jsem uzmula její psací stroj, který přeskakuje, tak teď to máte všechno vysvětleno od a až do zet. Umím už americkou abecedu tak, jak se učí zpívat děti ve škole a a je ej a zet zí. Ráda bych se odtud stěhovala, někam blíž, protože takhle projezdím spoustu času a je to vůbec nepohodlné, není to tak, jak bych si přála, ale snad to tak musí být. A teď dál.

Zaprvé mám upřímnou radost z Vašeho dopisu, že tak mile a ochotně odpovídáte a že se doopravdy chcete o mě starat. Já jsem kvůli tomu moc nešťastná někdy.

Přikládám Vám bumážku. Rukopisy jsou myslím v pokoji pro děvče a posluhovačka paní Marunová o nich bude vědět. Zatelefonujte nejdříve paní Strobachové,43 nevím už nazpaměť její číslo, ale najdete ho v seznamu. Ona se pokusí to připravit a najít, totiž řekne té paní Marunové. Jde o tři věci: „Neznámý člověk“, „Svědectví“ a pak ty balíky „Hlavy umělce“ (bude se to asi jmenovat teď jinak).44 Pošlete zvlášť ty dva první a „Hlavu umělce“ taky. Té poslední zásilky se nejvíc bojím, protože kdyby se ztratila, nemám v ruce nic. Ale něco se musí riskovat. Domluvte se s Machoninem, on může zařídit to technické a to, co to bude stát. Pošlete to tou nejbezpečnější cestou. Opravdu tu začínám mít možnosti vydání, vážně. Jednak nakladatelé tu nenaletí na blbosti, které se jim od nás někdy nabízejí, příklady neříkám z diskrétnosti, a mají smysl pro nové věci. A pak jsem mluvila s několika lidmi o svém „Umělci“ (ne o tom prvním dílu) a vzbudilo to velký zájem. Dokonce se mi nabízí, že mi přeloží výňatky na ukázku. Tak vidíte, že naděje tu je velká. Tak prosím Vás proboha to nějak uskutečněte.

Také bych Vás prosila, kdybyste mi poslal jeden výtisk toho čísla, kde je otištěno „Mluvící pásmo“. A když už byste byl v bytě, tak tam v předsíni nahoře ve skříni je ještě „Mluvící pásmo“. Mohl byste poslat asi tři výtisky. Z Melantrichu asi dva „Žluté soumraky“. Pak asi dvě nebo tři „Hlavy umělce“. A po jednom od všech mých knih, které by byly k dostání. Machonin by to zařídil po té technické stránce poslání.

Abych nezapomněla, když jste se rozešli s Pamirem, dohlédněte prosím, ať mi doplatí ten zbytek na účet v Živnostenské bance, kam mně posílají peníze z ministerstva.45 Machonin Vám to řekne. To je hrozné, co toho na Vás chci!!

Co se týká toho vydávání, to nechávám zcela na Vás, jako by to bylo Vaše. Já bych jen chtěla, aby to vyšlo, a vím, že neuděláte nic, co bych nechtěla.

Přeložím pro Vás jednu nebo dvě – až jak uvidím – kapitoly „Brewsie and Willie“.46 Je jich devatenáct, některé kratinké. Je to to, co mluví američtí vojáci na frontě v Evropě. Podle mého je to to nejaktuálnější, co bylo a je o současné situaci umělecky napsáno. Velmi sice steinovsky, ale kupodivu prostě a jasně.

Pak bych ještě měla zálusk přeložit její stať o kompozici, ale to nevím, zda by se to u nás líbilo.47 To si ještě rozmyslím. Ale ti vojáci v Evropě, to je prima, a myslím, že bych to dovedla přeložit.

Amerika je čím dál tím víc zajímavá. Máte pravdu, co říkáte o mně. A jsem Vám vděčná, že mě „berete tak vážně“.

Je to tak divné, že Vám píšu tady z Astorie, a ještě divnější, že se tak scházíme v dálkách, když jsme se rozcházeli, když jsme byli docela blízko.

Přitom se divím zprávě o Vašem rozvodu.48 Myslila jsem vždy, že Vaše manželství je něco takového jako moje se Zdenkem. A když jsem Vás v poslední době vídala, nikdy na Vás ty starosti nebyly vidět. To jsou na světě divné věci. Podle tónu Vašeho dopisu myslím, že jste tomu řešení rád, a já ostatně ani nevím, jak dalece vůbec tyhle věci hrají úlohu ve Vašem životě. Snad jsem o tom ani neměla mluvit, ale doufám, že víte, že to je z nejčistšího zájmu o Vás.

S hrůzou si uvědomuji, že celý můj dopis jsou jen samé věci, které na Vás chci. Bojím se, že je to špatné věno do přátelství. Odpusťte mi, ale snad rozumíte, jak to všechno je. Někdy jsem měla dojem a mám dojem, že mně dobře rozumíte, i mé situaci lidské i umělecké.

S Jakobsonem ovšem promluvím. Zatelefonuji mu zítra a také hned napíši. Tohle psaní ale jsem musela honem napsat. Vidíte alespoň, jak mi ty věci leží na srdci.

Slyšíme o Trägrovi, že jde vůbec pryč z Melantricha. Ale snad to není pravda. Hostovský mu telefonoval. Že prý Melantrich bude vydávat novou klubovní knihovnu v mnohatisícových nákladech. Tak přece už něco bude potřebovat!? Ale to jen tak v závorce. Vy s mými věcmi naložte, jak za dobré uznáte.

Ještě jednou Vám děkuji za všechno a prosím Vás nezlobte se, že Vás tolik obtěžuji, a neopouštějte mě.

S mnoha upřímnými pozdravy

Vaše M. Součková

Napsala jsem asi tři nebo čtyři „americké“ básně. Až dozrajou, tak Vám je pošlu. Někdy si myslím, že něco dokážu, a někdy zas – ráda bych mluvila, psala ještě víc, ale znovu si uvědomuji, jak málo vím, co Vám – kromě „čisté“ literatury – mám, mohu povídat, a co ne. Tak ještě jednou upřímně

Vaše M. S.

New York 16/V/47

Milý, milý pane Chalupecký,

za prvé: jak bych se mohla zlobit! To by byla opravdu zhovadilost z mé strany. Věřte, nebo nevěřte, já na Vás myslím častěji, než si vůbec můžete myslit, a s opravdovým, upřímným přátelstvím. Vždyť jste snad jediný člověk v ČSR, který mi rozumí a myslí to s mou prací doopravdy, a to znamená, že také se mnou. A není to fráze ode mne, když Vám říkám, že si toho vážím a že si na to vzpomínám a myslím, když je mi někdy tak, že si myslím, že by bylo nejlíp, kdybych už radši nebyla. Totiž, když se cítím zcela sama a všechno moje úsilí mi připadá jen jako moje větrné zámky, které stavím. To je ovšem v tom světě, řekla bych flaubertovském, smím-li vůbec použít toho jména.

V tom druhém ovšem je to jiné: tam jsem se stěhovala, hledala předtím byt a žila tak rušně, pokud to mé poměry dovolovaly. Amerika je veliká země a je to zde stejné jako všude na světě, při tom však ráj pro Columba, který je v duši každého člověka. Je to dobrodružství jet subwayí, vidět každou chvíli kousek Atlantiku, poznávat lidi, kteří nic, ale naprosto nic neví o tom, co tvoří Váš starý svět atd., atd. Představte si, že v té „vesnici“ Reddingu, kde žijí mí příbuzní, žil Mark Twain, že je tam jeho dům a knihovna, považuji to za prst boha umění, totiž to, že snad přece jsem spisovatel. Také tam v Reddingu rostou na jaře v lese Blood roots,49 totiž rostliny, jichž šťávou si indiáni malovali těla, když šli do války. A pak jsem tam v lese viděla lišku a liščí mládě a to se mi zdálo právě tak úžasné, jako vidět třebas Chaplinův poslední film na Broadwayi. Když jsem přišla sem, tak jsem hned začala psát, ale pak jsem toho nechala. Doufám, že jednou něco o tom napíši.

A tak bych mohla pokračovat, pokračovat, ale nevím, zda by to mělo být. Nejdřív nepsat od Vánoc, a pak zas psát tolik moc.

Mám dnes takový „dobrý den“ a to mně tak rozvázalo ústa. A teď se vraťme k věcem, jež Vás skutečně zajímají:

Nejraději bych pro Vás přeložila Gertrudy Steinové: „Brewsie a Willie“. Jsou to dialogy amerických vojáků v Evropě, jsou tam problémy dnešního člověka vyjádřeny velmi prostě, jednoduše. Steinovská stará forma je sice jasně k rozpoznání. Ale je to umělecky vyzrálé dílo, které by bylo nemohlo vzniknout ve své čistotě a průkaznosti bez těch „bláznivostí“, kterými všichni v podstatě opovrhovali, bez těch nekonečných experimentů. A ty, právě ty, teď vydaly dílo čisté, lidské, hluboce lidské. Je to malá knížka, mohl byste to vydávat v časopise na pokračování, šlo by to dobře, jsou to krátké kapitoly, jež se dají dobře oddělovat. Jediný problém je autorizace a co byste za ni musil zaplatit. Nebo snad přeložit jen několik kapitol? To by snad prošlo? Myslím však, že ani to ne. Prosím odpovězte.

Básně Vám pošlu, ale musím na nich pracovat a možná že nedopadnou tak, jak bych si přála. Ale rozhodně něco pošlu, co nejdříve, alespoň na ukázku. Tak to by bylo to hlavní.

Ten překlad Steinové mi jde jako na másle a myslím, že nějakým zázrakem je to skoro, ne, je to jako originál. Kdybyste mi dal přeložit nějaký slabomyslný román, tak bych nad tím seděla a nemohla bych z místa. A na tohle si vezmu péro do ruky a jde mi to jako písnička. Bez slovníku a bez oprav skoro. Jen na některé slangové nebo vojenské výrazy se musím zeptat.

Ach, milý Chalupecký, mám tu život těžký, tj. úřední, viz můj kolega a podobné jiné. Krásný, protože zajímavý, taky jsem měla a mám dosud potíže s očima, poněvadž jsem si je moc unavila. Také v osobním životě jsem měla nějaké vzrušení, a to i ze starého i z nového světa. Ale to už říkám jen proto, abych Vám vysvětlila, že jsem nepsala tak dlouho.

Teď ale vše napravím. Prosím Vás, zachovejte mi své přátelství, i když jsem se tak neosvědčila. Mně se totiž neosvědčuje nikdo a já si tak pomalu osvojuji tu nectnost a předpokládám ji všeobecně. A přitom stále čekám, že se někdo osvědčí nebo že bude žádat na mně, abych se osvědčila.

Ještě Vám musím říci, že právě v těchto dnech Jakobson tu dělá velkou kariéru. Bude asi na Harvardu profesorem a šéfem slovanského oddělení, což znamená morální i finanční velkou pozici. Nic vyššího nemůže mít. On ale váhá (včera) a možná, že ho bude chtít udržet Columbie, ovšem za podobných vysokých podmínek. On má však přesto nostalgii po Evropě, kterou já dost dobře nechápu. Je na mě více než milý, dělá pro mě vše, co může, taky bude o mně přednášet na Columbii v kurzu české literatury a číst mé věci. Pozve mě a neřekne, kdo jsem, abych viděla, jak budou studenti reagovat. Při Šrámkových básních (Rozsévač) prý se smáli. Tak uvidím, možná, že se budou řehtat. Jakobson i Münzer jsou oba velmi slušní lidé. A udělají pro Vás vše. Mají ovšem někdy své brouky, malé ješitnosti a podobně, které se jim marně snažím vytlouct z hlavy. Je mi to nepochopitelné, jak lidé jejich formátu mohou být někdy drobně ješitní, netýkavky. To snad je ta emigrace, nebo rozdíl generací, ačkoliv nejsou mnohem starší než já, nebo já nevím.

Tak teď dost – píšu v úředních hodinách, ke konci týdne je vždy práce volnější a mimo to, dnes vlastně mám být v Lake Success. Puntík.

Nejlepší a nejupřímnější pozdravy od

Vaší M. Součkové

New York 10/VI/[47]

Milý Chalupecký,

pište mi, prosím, také jen „milá Součková“, nebo jak chcete, protože se mi dnes nějak nechtělo napsat: pane.

Posílám Vám na ukázku pár básní.50 Pošlu ještě další, abyste si mohl udělat výběr. Vyberte jen to, co pokládáte opravdu za prvotřídní, jsem-li vůbec schopna napsat něco prvotřídního. Co podle mého je na těch básních snad dobré, je to, že tam cítím něco z časoprostoru, který se neobjevuje v jiných básních a který snad je aktuální, možno-li tak říci. Navrhovala bych, kdybyste je mohl upotřebit, dát jim jednotný název: „Kolumbovy apokryfy“.51

Steinovou jsem již poslala a mrzí mě, že nechcete víc. Jako větší celek by to bylo impozantnější a zasloužilo by si to. Pak by se to mohlo vydat jako knížka. Má to jen asi 140 str. malého formátu a u nás se přece platí v dolarech autorizace, každou chvíli za nějakou věc. Copak by to Melantrich nemohl zaplatit?

Prosím Vás, buďte také tak laskav a řekněte třebas Haukové, aby zařídila, aby mi byl zaplacen zbytek toho honoráře za „Hlavu umělce“. A ty peníze ať dá na můj účet, ona ví, ten, co mi dávají plat. Dnes píšu jen ve velkém kvaltu, vybyla mi chvilka a chci Vám poslat, abyste tak přibližně věděl, co dělám, své básně.

Vzpomínám na Vás stále a zůstávám

Vaše M. Součková

New York 2/VII/47

Milý pane Chalupecký,

především díky za dopis.

Posílám přiloženě žádané.

Pokud se týká té interpunkce Steinové, zařiďte to podle vlastního uznání. Moje interpunkce je téměř přesně podle originálu. Ale také jsem o tom přemýšlela, je-li to v češtině tak správné. Já bych to nechala, poněvadž to vyjadřuje nikoliv sice gramatiku, ale intonaci, volnou, hovorovou; jako při předepsání hudby, ponechává to určitou volnost a odpovídá to v něčem úmyslu originálu. Ale na druhé straně uznávám, že když už se tolik mění překladem z jedné řeči do druhé, že by bylo možno předělat to na normální českou interpunkci. A pak hlavní důvod pro ni: takhle bychom asi zbytečně dráždili amatérské i profesionální čtenáře. Proto jsem pro předělání na českou interpunkci, když Vy jste pro ni. Osobně mi ta „anarchie“ Steinové lahodí, jako ožralovi, který nesmí pít a závistivě se dívá, jak se někdo opíjí do němoty.

Byla bych byla bývala ráda, kdyby ta Steinová mohla vyjít ve Vašem časopise^52 celá, jednak kvůli ní, jednak kvůli Vám. Aby to už bylo něco většího, a ne jen malý úryvek. Myslila jsem, že kniha by mohla vyjít už jen jako přetisk, ex post. No, když ne, tak ne.

O Melantrichu „you are telling me“,53 jak my tady Čechoameričané říkáme.

Prosím Vás, předejte tu pamirskou záležitost Syndikátu, to přece není možná, aby mě připravili o prachy.

A teď k osobně literárním věcem:

píšete, že se mám zbavit té paní Strobachové. Za prvé ji musím hájit, je to má přítelkyně. Za druhé, vím, jak to myslíte. Ale to snad bylo pravda, a teď po těch Jobových ranách, které mě potkaly, už to snad ani není možné. Přiznávám, že to kdysi bylo, ještě za Zdenkova života snad. Ale víc k minulosti a tím i k formě, jakou jsem ji poznala, a ne k věci samé. Ale poněvadž mi nevěříte a málo mě znáte, dovolávám se svědectví Jakobsona, který mi tu řekl, že jsem se hrozně deklasovala. Já to vím a ono to vůbec všechno není tak jednoduché, jak to vypadá. Dovedla bych obhájit pracovně tak mnohou „tezi“, kterou třebas Vy pokládáte za nežádoucí.

Víte, někdy je to divné. Jakobson mi říká, že jsem jen a jen prozatér, a Vy zas skoro opak. Připadám si někdy jako – si licet – Němcová, když jí říkali, proč nepíše romány jako Sandová. Já vždycky najdu někoho, kdo nebude souhlasit, a nakonec uvidí, že to jinak nešlo.

To všechno neznamená „výtky“ Vám. Naopak. Nerada bych Vám znovu a znovu opakovala, co pro mě znamená Vaše „literární přátelství“ a to, co jsem Vám již napsala. To není fráze, když já Vám řeknu, že si Vás vážím a že jsem Vám vděčná za zájem, který mé práci projevujete.

Snad vám napíšu – ale kdy? – něco o americkém románu. Čtu právě Marka Twaina a otvírám oči. Vůbec číst americké autory zde je něco podobného jako vidět francouzské impresionisty ve Francii a Španěly ve Španělsku. Stará Tainova teorie, která snese zmodernizování.

Jen kdybych já měla čas! Já myslím, že bych přece něco napsala. Ale jak? A v budoucnosti? Snad až budu v Masarykových domovech.54 Ale jak známo, spisovatelé k šedesátce zblbnou. To jen výtvarníci se drží dlouho. A já bych tak ráda napsala chef-d’œuvre.55

Vy se obdivujete, co tady dokážu. Doufám, že to nemyslíte vážně. Vždyť je to k pláči, že člověk nemůže dělat, co umí, a nemůže se tím obživit. Musím se Vám taky pochlubit, že tady vyjde asi ve vánoční antologii moje povídka.56 To je ovšem blbina, totiž celá ta věc. Ale taky jsem napsala komentář k listině 100 nejlepších světových románů, který vyjde v „Books Abroad“.57 A ten myslím, dříve než vyjde, udělal dojem. Tak vidíte, stačím i na americké pány profesory (ta listina byla od jednoho pana profesora a vyjdou k ní komentáře od amerických a evropských spisovatelů).

Co se týče slečny Haukové, to není pravda, že ji nemám ráda. Jak jste na to přišel? Naopak. Chová se ke mně v úřední i neúřední korespondenci velmi laskavě a já to oceňuji. Jen jednou mi říkal Nauman, asi před dvěma léty, že ona mě nemá ráda. Já jsem tomu opravdu nevěnovala pozornost a myslila jsem, že to spíš je klep z nějakého slova, které člověk řekne, aniž to doopravdy myslí, zvláště, když Hauková se ke mně vždy mile chovala. Tak se věci mají do slova a do písmene. Tady něco neštymuje, rozhodně však ne z mé viny.

Co se básní týče, pošlu Vám na výběr, postupně, jak je budu mít „na čisto“. Jsem ráda, že se Vám líbily. Vybírejte neúprosně, jak jsem Vás již o to žádala. Já si teď kladu zas už vyšší standardy, tak mi při tom pomáhejte.

Ad Jakobson. Dobře Vám rozumím, nemusil jste mi to ani v dopise vysvětlovat. Vím to také od Jakobsona. Ale nedá se s ním momentálně nic dělat. Chtějí ho na Harvardu, jeho pozice na Columbii se stala silná a velká, je zván do Londýna. To mu dává možnost odreagovat si všechna příkoří utrpěná i neutrpěná, a kdo přijde do cesty, ten je a bude hromosvod. Poznala jsem tu Jakobsona ze stránek, které jsem neznala. Tím ho nechci nijak snižovat. Naopak. Je to člověk velkého formátu. Má však povahové rysy, například impulzivnost, která je mně v určitých případech nepochopitelná. Již jsem mu říkala, aby Vám poslal „Sound and Meaning“,58 ale on odmítl, že nemá čas. A teď jste pro něj Melantrich a žádná moc na světě ho nepřesvědčí, že nejste, ani já.59 Tak dlouho, pokud si neodreaguje trauma. Nepochybujte, že při nejbližší příležitosti budu mluvit ve Váš prospěch. Jakobson mě má velmi rád a při příležitosti pro mě udělá vše, ale při příležitosti, při určitém impulzu. Snad se mi to podařilo vysvětlit, pokud to jde v dopise a bez vědomí toho, co víte a nevíte o při Jakobson versus ČSR.

Tak teď je to už snad všechno. Tak pište zas brzy. Ten lístek z Bechyně mě dojal, Vy i ta trafikantka. Vidíte, ale to už je to jediné, co mi zbývá z toho, o čem říkáte, že bych se z toho měla osvobodit. Někdy si myslím, že bych měla mít takovou dirku, jakou má na renesančních obrazech tuším svatej Hieronymus. Ale asi na to není doba, a já musím lítat po všech čertech v doslovném i přeneseném smyslu. No, ale teď už doopravdy konec. Pište zas.

Vaše M. Součková

P. S. Abych nezapomněla. S Anaïs Nin mluvívám. Ne moc často. Tady není na nic čas a ona byla také pryč a zas pojede na prázdniny do Mexika. Zvala mě, abych taky jela, ale teď je moc horko na jízdy. (O tom americkém horku, to nejsou žádné pověsti, to je pravda.) Ona je „ryzí“, nemá sice, nevleče sice za sebou pí. Strobachovou, ale něco mnohem horšího, artismus. To já, publikán, ne, a to je to, co nás dělí. Ale jako člověk i umělec, což je jedno a totéž, je – opakuji – ryzí.

New York 18/VII/[47]

Milý Chalupecký,

posílám zas pár upečených buchet. Vyberte, co rád, tvarohovou, s mákem, s višněma, s povidlama. Ale nenuťte se, když nebude chutnat. Nestačím opakovat, abyste vybral jen to, co pokládáte za first class. Já už mám plné zuby těch aproximativ u sebe i u druhých.

Haukové pošlu jeden separát Anaïs Nin a knihu od Wrighta: „Black Boy“.60 Není to veledílo, ale jedna z nejlepších próz, které jsem tu četla. Snad by to stálo za přeložení. Je to pravda a žádná literatura a to je na tom hezké. Autor je černoch. Myslím, že by se líbil i čtenářstvu. Obě knihy jsou můj soukromý majetek. Není to úřední.

Mám v úmyslu napsat jednou „epos“, který by nebyl ani verše, ani próza a který by mluvil jen o lidském životě. Tak mi to pořád chodí hlavou, ale uvidí se, až se do toho dám. Ale kdy to bude? Nezabrání-li mi v tom existence, tj. starost o chleba, nebo smrt, což je variace na Stendhalův výrok: nezabrání-li mi v tom lenost nebo smrt. Úpadek literatury je vidět i v této obměně.

Ale dřív chci udělat tu velkou „Hlavu umělce“, která se ovšem bude jmenovat docela jinak, nebude-li to jen teorie. A nejdřív v rámci toho: americký román.61 Pane Chalupecký, to bude bašta, něco pro Vás do „Listů“ nebo pro Vaše soukromé potřeby. Celkem máte pravdu, že na tom nezáleží, čím dál, tím míň. Ale přece je to někdy skličující.

Tady jsou teď ta pověstná newyorská vedra, totiž ono to není horko, ale vlhkost, zkrátka skleník, tropy apod. Nikdy jsem tomu nevěřila, jako ničemu, co se mi říká, ale je to pravda. Ještě to snáším dost dobře, poněvadž každý dost naříká, ale je to přece jen handicap a necítím se dobře. Ale to s pomocí Boží přejde. Na mozek mi to nepůsobí, to spíš jiné věci.

Snad taky pojedu na čtrnáct dní ven, na Cape Cod, kde přistála loď Mayflower, ne přímo tam, ale blízko.

Pane Chalupecký, bylo by to hodně, o čem bych s Vámi ráda mluvila, jak však víte, dopis má své meze, nejen vnější, ale i vnitřní. Tak Vás mnohokráte pozdravuji a pište, určitě pište, a brzo, nebo zas nebudu psát já.

Srdečně Vaše M. Součková

New York, Aug 20, 1947

Milý pane Chalupecký,

děkuji Vám za Váš dopis. Dostala jsem ho po návratu z takzvané dovolené. Byla jsem totiž čtrnáct dní ve Wellfleetu na Cape Codu, kde jsem měla nějaká jednání s Weiskopfem,62 a tak jsem spojila příjemné s užitečným. A bylo to opravdu více než příjemné. Byl tam oceán, takový, jaký jsem ještě nikdy neviděla, a napsala jsem o tom taky báseň.63 Já vím, že Vy na tu přírodu moc nedržíte, ale co je to platné, jak říkal Zdenek: příroda všech velkých duchů kojná. Já sice se obávám, že nejsem tak velký duch, ale ten oceán byl velká kojná a já začínám trochu rozumět „Odysseje“.

Mimo to jsem tam poznala zajímavé lidi a byly tam mimo to ještě zálivy, jezera (sladkovodní), les skoro jako v Bechyni, takže určitě v Čechách bylo, když ne moře, tak alespoň pobřeží a Shakespeare měl pravdu, jako má každý pořádný spisovatel, i když říká hlouposti. Ale začínám být duchaplná jako pan Münzer, a tak dost. A pan Münzer Vám opatří všechny ty magazíny, co chcete, alespoň to slíbil.

Ale napíšu taky jednu velkou „městskou“ báseň podle Vašeho gusta a pak Vám to hromadně pošlu ke kritice. Prosím Vás znovu, neuveřejňujte nic, co nepokládáte za „velmi dobré“. Radši míň a dobré. Co se týče té negativní kritiky mých věcí,64 to bylo, jest a bude. Snad je to tak dobře. Ale to, že moje věci nemají „opar tajemství“, je právě taková blbost jako slova, která jsem v závorce použila. Za prvé tajemství je vždy i v tom nejpreciznějším uměleckém díle, tajemství v tom smyslu trochu, jako je v matematické rovnici, že totiž i při jejím vyřešení jsou možné další formulace jejího výsledku a další tajemství, která lze rozřešit. Baudelairovo „amours décomposés“65 je obraz ohraničený zcela přesně představou mrchy v rozkladu, rozkladem citu a pocitem vztahu osobního i básnického k milostné minulosti. Je to jasné jako šuvix, ne že bych se chtěla srovnávat.

Co se týče Vašeho tvrzení, že umělecké dílo musí být samozřejmé jako život, to máte pravdu, ale přece jen tu musí být – a vždycky bylo – to vědomé úsilí umělce, ta představa formátu, jehož chce dosáhnout. Ne ovšem jako osobnost, ale jako formát díla, který je v jeho povědomí. Já vím, že Feidiás viděl třebas v Parthenónu jen dobrej kšeft, měl to taky všechno jako nachystáno (což my zdaleka nemáme, kdepak), ale nikdo mě nepřesvědčí, že když dělal tu Athénu, že kromě toho ukradeného zlata věděl, že dělá „chef-d’œuvre“, jedině, že tomu tak neříkal. Ale jiný lid, jiný mrav. Nejhezčí jsou ty ženský na tympanonu, a když jim dělal ty stehna a na nich tu látku, co je jako Egejské moře, a přece něco mnohem víc, co není na žádném místě na světě, tak jistě nemyslel na žádnou lumpárnu, ani na to, že je to samozřejmé, ale věděl, že dělá něco – zkrátka to, čeho bych ráda alespoň infinitezimální zlomek udělala. Tak to je. Jenže já žiju v takové době – no co Vám budu povídat. Onehdy jsem četla v „Nation“66 takový referát ze sjezdu spisovatelů v Moskvě a zrovna ten den jsem psala referát o dvou amerických spisovatelích a můžu Vám říci, že jsem měla zrovna vidění, jak to s tou literaturou bude vypadat. Vidění jako Libuše. Radši na to ani nechci myslet, není to žádná legrace a já se s Vámi vsadím, že to bych mohla věstiti pro Evropu i pro Ameriku.

Doufám, že víte, že můj poměr k těmto věcem je zcela neosobní, že nehledám ni zisk, ni slávu. To jen v tom nejubožejším koutku své duše. Koneckonců nemohu být než člověk. Ale můj poměr k práci, to opakuji, že doufám, že víte, chce zůstat anonymní. Ale to neznamená, že netoužím po tom chef-d’œuvru, tady je to vidět, že je to nevhodné slovo, ale použila jsem ho úmyslně, abych se Vám stala srozumitelnou.

Jinak bych Vám ráda vypravovala o všech svých zdejších zkušenostech, ale na to není místo. Je mi moc smutno, když myslím na své postavení. Ale tady je velká příležitost a stále ještě naděje, že někdy něco udělám.

Co se týče toho Weinera, pokusím se.67 Ale tady jsou nakladatelé právě tak slabomyslní jako u nás. Kafka, to je móda, to se nosí a to budou teď vydávat až do roztrhání těla, ačkoliv se již v americkém tisku vynořují velmi rozumné kritiky tohoto snobismu, ale Kafka se bude vydávat až do vyčerpání a nic jiného.

Budu mít v jedné antologii vánočních povídek svou povídku a článek v „Books Abroad“.

Tak, milý pane Chalupecký, jsem Vám to vše řekla podle svého nejlepšího. Abych nezapomněla, tam u toho Wellfleetu na Cape Codu je také městečko Provincetown, kde přistáli první přistěhovalci, kteří tam napsali základy americké ústavy, ale proč Vám to povídám – je tam divadlo, vchází se do něho jako na přístavním můstku, dřevěná bouda, kde se zkoušely první hry O’Neillovy, a dodnes se tam hrajou, v létě.

Teď je to doopravdy všechno, totiž nic.

Přeji Vám hlavně zdraví, hlavně zdraví, to je to nejdůležitější.

Upřímně a přátelsky Vaše M. Součková

Pošlete „Listy“ a pište!

New York 10/XI/47

Milý Chalupecký,

posílám Vám současně – napřed to ovšem ještě, něco z toho, musím nadiktovat a opravit – tři povídky, slovy tři povídky^68 a jeden článek s nápisem: Dopis z Washingtonu panu Jindřichu Chalupeckému.69 Ten nápis se mi tuze líbí, protože je „funkční“ a jsem moc zvědavá, co řeknete povídkám. Jsem na ně moc pyšná a prosím Vás, nezaujměte dialektické stanovisko a neřekněte, že za nic nestojí. Já totiž myslím, že jsou opravdu moc dobré. Myslím, že jsou v první řadě napsané čistým slohem, jakým jsem dosud nepsala a jakým myslím málokdo u nás vůbec dovede psát. Tak jsem si to zboží vychválila a to je přirozené, vždyť Vám ho prodávám. Ale to je jen automatický závěr.

Objevila jsem v poslední době, že jsem se tu moc změnila. Budu psát jinak než dosud. Četla jsem nedávno kus svého „Neznámého člověka“, a ne že bych to chtěla zapírat, ale už je mi to docela cizí. Zkrátka zraju tady jako jabko nebo hruška, jen aby se do mě červi nedali. Já to v sobě cítím, že bych teď dovedla psát, ale čas na to nemám, totiž na něco většího; dát se do takového kusu kamene, to by bylo něco. A já jen chodím okolo takové skály a přemýšlím, jak by to bylo úžasné, kdybych měla dělníky, kteří by mně kus toho kamene vylámali, a já bych se do něj mohla dát.

Čtu teď studie různé o moderním románu, velmi dobré a zajímavé; jsou to všechno věci, které mají příbuznosti s tou mou napůl napsanou a napůl nedodělanou prací.70 Jednak jsem šťastna, že vidím, že jsou na světě lidé, kteří myslí podobně jako já, a jednak nešťastná, že oni mají pracovní možnosti všeho druhu, publikační možnosti, a já jsem stále ta zasraná M. S. Řeknu Vám jen jedno, že tady je teorie a moderní historie literatury na stupni, o jakém se Evropě ani nesní.

A teď konec řečem a k věci: ty anglické texty v povídkách: snad by se měly přeložit pod čarou, aby u nás neřekli, že je to snobismus. Chtěla jsem to přeložit sama, ale nějak se mi do toho nechtělo. Ať to přeloží Hauková, nic to dohromady není.

Prosím Vás, vymožte mi ty peníze od toho Pamiru, já jsem si dala šít nějaké věci v Praze a budu potřebovat peníze.

Prosím uctivě, podívejte se do toho Melantricha, co vůbec s těmi mými věcmi zamýšlí. Onehdy tu byl od Borových Jiránek a naříkal, že nikdo nic nepíše, že nemají co vydávat. A já i tady vidím, jak se vydávají všelijaké anekdoty z minulého století, jen aby bylo co tisknout, a přetiskují se Heydukové a já nevím co. Mě už to nerozčiluje, ale když tu vidím takového Jiránka, tak se mi přece vžene krev do hlavy a vidím červeně. Ale zdržela jsem se. Jen jsem to potom řekla Münzerovi a teď si ulehčuji Vám. A to jen proto, abyste s těmi rukopisy něco udělal. Přece jen budu mít klidnější pocit, když vím, že už to bude vytištěno, že to zůstane. Rukopis se totiž ztratí a nezůstane vůbec nic a já v tom svým élentu počítám už jen s dalekou budoucností. Věřte mi, že s tou světskou slávou už vůbec nepočítám, zvláště proto, že vím, že když moje věc vyjde, jsou z toho jen nepříjemnosti. Vlastně bych si přála, aby to vyšlo, a nikdo si toho nevšimnul, jen lidi, kteří něčemu rozumí. Přece ta ubohost a zmatek literární kritiky a jejího kolbiště, s tím přece slušný člověk nemůže chtít mít nic společného. Vezměte si Hostovského: píše pořád stejně, jednou za dvacet, podruhé za dvacet dva bez dvou a jednou ho vynášejí do nebe a podruhé strhají. To přece nelze brát seriózně a ani už ne shovívavě.

Za třetí: mám někde v rukopisech v bytě, nebo u Frejky ve Vinohradském (také jedna kopie) a ještě další u Šmídy hru.71 Tak tu jednu z nich mi pošlete, prostřednictvím kanceláře. Píšu o tom taky Haukové. Snad ta by to mohla udělat.

Vás prosím jen tedy o ten zákrok v Pamiru a v Melantrichu. Buďte tak laskav a udělejte to pro mě.

A peníze za moje příspěvky do „Listů“ schovejte na kontě časopisu. Nezlobte se, že na Vás ty věci chci, opravdu se nezlobte.

Snad víte, že proto Vám nepíšu a že ty svoje věci Vám posílám nejen proto, aby byly vytisknuty, ale protože Vám je posílám ráda, protože jste asi jediný člověk na světě, který má k mé práci nějaký vztah, a víte, co to pro mě znamená.

Zrovna dnes tu mluvili v mé kanceláři Münzer, Kodíček (je tu na krátko), Jiránek, jaký jste chytrý. To Vám neříkám, abych se Vám zalichotila, Vy to víte stejně a pak mi to nějak tak vyšlo.

Tak ještě jednou prosím: Pamir a Melantrich. To druhé budu prosit Haukovou.

Život vedu pořád stejný, práce dost a osobně vím, že se o mě zajímáte jen ve zcela odtažité zkratce, tak Vám to povídat nebudu. Mě to ovšem zajímá a člověk se nedá rozdělit od své práce a všechno to souvisí. Pro Vás ovšem v našem přátelství je dominanta ta moje literatura.

Tak Vám ji tedy posílám, je to ovšem jen fragment, se všemi dobrými pozdravy. Zachovejte mi své přátelství.

Srdečně Vaše M. Součková

Pište!

New York 27/XII/47

Milý Chalupecký,

tak Vám přeji vše nejlepší do nového roku. Oficiální přání to není, vždyť Vy i bez toho víte, že Vám přeji všechno dobré. Ale už delší dobu si myslím, co se neozýváte, a je mi to moc líto. Právě jsem psala úředně Haukové, a tak jsem si pomyslila, že to už tak dál nejde a že Vám musím napsat.

Je sobota ráno, otvírám poštu, je tady sváteční ticho, a tak Vám píšu v úředních hodinách. Včera jsme měli ještě svátky a byl tu blizard, jehož rádiová definice je: sníh doprovázený větrem za teploty kolem nuly. A včera to byl blizard největší v historii New Yorku. Nejezdí ještě dnes busy, jen podzemní dráha, ale já mohu zdolat vzdálenost mezi 70. a 57. ulicí pěšky.

Co dělají „Listy“? Proč mi je neposíláte po Haukové? Co dělají moje rukopisy?

Ale k vůli tomu Vám nepíšu, v podstatě.

Onehdy jsem byla na francouzských filmech, Carné „Hôtel du Nord“72 a Guitry^73 druhý. Poprvé se mi stalo, že jsem si řekla, že je to evropské ne s pocitem pouhého vymezení, ale odlišného stanoviska. Nějak se to všechno ve mně mění. Vy jste říkal, že je to dobře, že sem jedu. Měl jste pravdu, ale jak to bude všechno dál? Kdybych neměla v sobě živočišné instinkty, tak bych asi tu těžkou hlavu neunesla. Těžkou ne moudrostí, bohužel, ale tím vším, co v ní je.

Studuji tady všechno, co je napsáno o románu, a musím Vám říci, že ta moje rozepsaná studie se nemusí stydět.74 Naopak, moje pojetí má výhodu někoho, kdo zná látku ne pouze ze stanoviska historika a vědce, ale praktika. Věci, které tu jsou napsány o románu, mají úroveň, kterou v Evropě dnes vůbec nenajdete, pokud se týče vzdělanosti a samostatného myšlení.

Také se tu publikují věci, například vydání Rousseauovy práce pro Dijonskou akademii,75 jaké v Evropě marně hledáte. O tom ovšem nikdo neví. Je pravda, že průměr vzdělanosti je zde daleko nižší než v Evropě, že průměrný lékař je mnohem horší než zdejší. Ale ten vynikající je mnohem lepší. A tak to je se všemi vědními obory a vzdělaností. Průměrný vzdělanec neví nic o špičkových výkonech (duchovních) své země. Ale já myslím, že to není zapotřebí, aby věděl o speciálních oborech. Spočívá to ve specializaci práce a v ničem jiném. Průměrný vzdělanec také nedovede řídit lokomotivu. Je třeba jen, aby se vše vzájemně doplňovalo a tvořilo jednotnou civilizaci a kulturu. Připouštím ovšem, že současný světový problém je tak složitý, že je řešitelný možná jen úplnou destrukcí křesťansko-antické kultury a civilizace. Alespoň v Evropě. Amerika jako Rusko, každá svým zcela odlišným způsobem, jsou mladé země a národy. To jen Evropa má svůj problém, na který se ani Rusko, ani Amerika nebudou ohlížet. Tohle nemají být žádné moudrosti, jen tak mezi řádky.

Moc ráda bych psala. Mám toho v hlavě plno. Ale čas k tomu nemám a brečela bych, když vidím, že jiní mají a nedovedou to, co já si myslím, že bych dovedla, nebo mohu.

Poslala bych Vám zas něco, ale když o Vás tak dlouho neslyším, nevím.

Přeji Vám vše nejlepší, ještě jednou, do nového roku a pište, pište. Nechci Vás nutit, ale ráda bych zas o Vás něco slyšela.

Srdečně Vaše M. Součková

New York 5/I/48

Milý Chalupecký,

děkuji za dopis, moc mě potěšil, už jsem si myslila, že taky Vy jste mě odložil.

Udělala jsem si zásadu, že budu teď na každý dopis hned odpovídat. Tak taky Vám hned píšu. Dopis nebude za nic stát. Kudy chodím, tudy sakruju. Neb jsem hned ráno dostala dopis z Prahy o daních, dávkách, dědických poplatcích. Zajímá-li Vás to, jsem stále ještě na papíře milionář. Kdyby mě to tak nemrzelo – ne to být milionář, ale mít po léta soužení s berňáky –, tak bych o tom napsala frašku. Vím, že z toho všeho neuvidím ani korunu, ale už léta jsem mučena na berním kříži. Mimo to mi ukradli psací stroj. Tady totiž vedle hořelo a v našem úřadě byli hasiči. Píšu tedy na tomhle vypůjčeném neřádu, který má už typ písma, který mi jde na nervy. To by byly tak ty ubohé starosti malého člověka, který bude trpět od začátku světa až do konce. Děkuji Vám, že o mně šíříte tak vznešenou zkazku, jako je ta, že přijedu na vlastním parníku. Pokračujte v této fabulaci. Pravda je – co je pravda? – přece si nedovedete představit, že bych já „udělala partii“, to neleží v mé povaze, a jak víte, skutečnost se vždy přizpůsobuje našemu charakteru. Bylo by to krásné, ale není to bohužel pravda, totiž to, že bych měla ženicha, a k tomu ještě bohatého.

Je mi to všechno protivné, ženiši, psací stroj, telefony, zásilky, dopisy úřední, nepořádek ve spisovně tady atd. Jak říká Tolstoj na jednom místě; vidím všechno dneska „černě se zrzavými puntíky“.

Tak ráda bych psala, mám hlavu jako věrtel, nadržená jsem až hrůza, a nemůžu. Co si mám myslet, když u nás vydávají páni spisovatelé a dostávají za to velké peníze, a já nemohu vydat, kromě u Vás v časopise, ani řádku. Už je mi to taky jedno, věřte nebo nevěřte, jedno tam, někde vespod. Ale když se vztekám jako dnes, tak se to sveze s ostatními zrzavými puntíky.

Věci od Melantricha vyzvedněte, jsou to pacholci, a dělejte s nimi, co chcete, nebo nedělejte, vkládám to ve Vaše ruce.76

S Jakobsonem jsem mluvila o Vás a už byl smířlivější, ale zatím nic nečekejte, Vy si opravdu nedovedete představit jeho povahu. Já jsem ji tu poznala skoro dokonale. On mě má opravdu velmi rád a myslím, že se mnou mluví tak upřímně jako s málokým na světě. Ale to neznamená, že pro mě něco udělá. Udělá, ale za nevypočitatelných okolností, snad, možná, ale nelze na něho opravdu spolehnout, to vůbec ne. I když slíbí. Ne, že by nechtěl, ale nějak mu to třeba nevyjde, je velmi podivný. Je nesmírně obratný ve vlastním zájmu. Udělal zde opravdu velikou kariéru. Ale v podstatě pracuje jen pro věci, které mají nějaký přímý vztah k jeho zájmu. Ne, že bych mu to vytýkala, není to naprosto nějaká pejorativní poznámka, ale tak to je, on jiný být nemůže. A přes jeho nesmírnou chytrost a nadání vydal zde právě jen nějaký starý ruský rukopis s komentáři, jak jsem slyšela, věc starou. „Sound and meaning“, nebo jak je ten titul, není ještě vlastně hotové, bude to prý příští rok,77 jak mi posledně řekl, když jsem na něho naléhala, aby Vám z něho něco poslal – Jakobson, to není vůbec jednoduchý problém, ani jako člověk, ani jako vědec. Mám ho osobně velmi ráda a je to koneckonců člověk mně kongeniální (ve smyslu bez toho génia) jako málokdo. Mohu s ním mluvit a on se mnou zcela otevřeně, bez konvencí a lží, které jsou normálně nastlány mezi lidmi. A mám ho ráda, opravdu, ale říkám Vám znovu, Jakobson je těžký chleba a musí se brát tak, jak je, a hlavně nic od něho neočekávat, v tom smyslu totiž, že Vám vyhoví v intervenci, článku apod. Ale znovu a znovu zdůrazňuji, že je mi milejší se všemi jeho chybami než jiní s ctnostmi.

Pokud se týká těch knih o teorii románu a americkém románu, nemohu Vám je poslat, poněvadž je potřebuju ke své práci. Občas, když už to nemohu vydržet, tak přece sednu a napíšu kapitolu. Byla jsem v tyto dny v Metropolitan muzeu, kde mají většinou blbosti (si licet), řecké umění například je lazaret, když člověk viděl Akropol a její muzeum. Kdyby to ovšem člověk měl v Praze, bylo by to dobré, ale na Ameriku je to málo, ale je to přirozené, že nemá to co Evropa, a je to dobře, nic jí to nechybí (mohlo by se logicky použít neschází). Malířství je taky slabé ve srovnání s velkými evropskými sbírkami. Jedině holandské oddělení má velkou úroveň. Je tam jeden z nejkrásnějších Bruegelů, které jsem viděla. Ale to vše jsem nechtěla říkat. Mají tam krásnou egyptskou sbírku, vzešlou z moderních amerických vykopávek. A to jsem zas jednou, pane Chalupecký, žila. Inspirovalo mě to a napíšu úvod ke své knize (napíšu ji?) o románu.78 Takový široký pohled na to, co je umění, co je umění helénsko-křesťanské civilizace, k níž patří román. Tak se mi to pěkně v té ubohé a těžce zkoušené hlavě skládá a v takových okamžicích jsem šťastná a je mi všechno jedno, i kdybych umírala na hnoji, i kdybych věděla, že už nikdy ani to, co chci, nenapíšu. V takových okamžicích si myslím, že opravdu mám nadání. Jinak mě život stále usvědčuje, že jsem ubožák. Ta velká sázka je, že se nikdy nedozvím, co je pravda.

Tak to by bylo to nejhlavnější. O některých aktuálních otázkách psát nechci. Jednou si to všechno povíme. Co se vleče, neuteče. Píšu blbě, ale jak jsem shora řekla: je den nefastus.79

Jo, abych nezapomněla. Četla jsem tady – až tady –, ačkoli se po tom pídím léta letoucí, Rousseauovu studii, kterou podal Dijonské akademii. V Public Library: vejdete bez vstupného a jakýchkoli formalit, najdete si věc v lístkovém katalogu, napíšete cedulku a za deset minut, slovem a písmem, deset minut, dostanete knihu. Překrásné kritické vydání, faksimile, nikoliv pokud se písma týče, ale počtu slov na stránkách, vzorné vydání z roku 1946. That’s America.80 Knihu jsem si objednala, poněvadž je to můj starý sen a jako všechny opravdové sny, jimž člověk dává krev a myšlenky, se mi vyplnil. Napíšu o tom zas do té své studie a ten kousek bych Vám možná poslala, poněvadž by to bylo dost samostatné. Pište, zda byste byl zájemce.

Ale teď už doopravdy dost.

Do syndikátu pošlu dopis, jak mi radíte.

Neopouštějte mě, můžete-li. A pište.

Srdečně Vaše M. Součková

New York 20/I/48

Milý pane Chalupecký,

podle zásady hned odpovídat píšu a odpovídám okamžitě. Ačkoliv je mi to dost zatěžko, poněvadž je sklonek dne a já jsem ucloumána úřadováním. Vy říkáte, kdy přestanu? Je to zcela v rukou božích. Zatím si musím vydělávat na chleba vezdejší. Tady je to v pořádku, poněvadž se při tom učím, stále učím, i když ne tím svým ubohým rozumem, tak přinejmenším automatickým vnímáním.

To víte, že když čtu například, jako nedávno, předmluvu jednoho pana profesora, který tam děkuje univerzitě, že mu umožnila napsat tu a tu knihu, že mi jdou slzy do očí a vzdychám jako služka, když čte o tom, jak chudá holka ke štěstí přišla, a ona stále musí stát u toho štandlíku nebo u necek. Řeknu Vám, že si někdy u těch necek zpívám; a to je snad proto, že je ve mně něco zdravého a nezkaženého. Neříkejte mi už, že jsem ta paní z Podskalské,81 pravda už to není, tak co.

Kdybych uměla psát tak anglicky jako česky, tak bych tu udělala kariéru, že by proti tomu plavba po vlastním parníku byla hračka. Ale já to neumím a hic Rhodus, hic salta,82 nedá se nic dělat. Ale česky psát umím a to mi nikdo nevezme, to je moje přesvědčení, které mi ovšem může být odňato až po smrti, a sice delší dobu po smrti. Moje mysl je tak smířená s „duchem“, nevím, zda svatým, nebo vesmírným, že je mi jedno, zda to, co mám v hlavě, napíšu nebo ne. Někdy je mi sice smutno, že nebudu mít snad příležitost to napsat, to je vše.

Pan Vrba pojede zítra do Prahy a všechno s Vámi ústně vyřídí, co se týče toho [nečitelné].

Jakobsonovi musím stejně telefonovat a zmíním se znovu o Vás. O těch esejích si to přemyslím a napíšu Vám zvlášť. Víte, tady člověk vidí v celkovém kontextu literaturu (americkou) docela jinak než v Evropě. Docela jinak. I autora, kterého jste v Evropě dobře znal a četl. Například takového Millera. O velkých klasicích jako Mark Twain nemluvě. A tak dále.

To, že SSSR a USA mají mnoho společného, to je dost rozšířená teorie. Já na ni moc nevěřím. Jsou to oba mladé národy, mladé ve smyslu nástupu k moci, k světové moci. Toť vše, co lze říci bez analogií. A já nemám ráda analogie, leda v běžné konverzaci nebo jako technickou pomůcku, která se v pozdějším procesu myšlení vyřadí. Je definitivní konec dne. Večer jdu ještě na nějaké dokumentární filmy, víc už nemohu.

O ty moje věci se prosím Vás postarejte, nenaléhám na to, ale můžete-li prosím. Já se o sebe málo starám, i tady. Snad to nějak dopadne. Podle hesla polních lilií.

Srdečně Vaše M. Součková

Nemusíte mít na tu Steinovou povolení? Kdy a jak něco ode mě uveřejníte v „Listech“?83

P. S. Včera večer jsem už byla tak zdecimována, že jsem ani nepochopila, co myslíte těmi esejemi, a teprve v noci – když se mi mozek začal restaurovat – mě napadlo, že jste tím myslil ty knihy o literatuře, o nichž jsem vám psala.

Je to například: Kazin: „On Native Grounds“.84 Ale musím Vám říci, že z toho nedostanete tolik, kolik ta kniha obsahuje, když to budete číst u nás. Už proto, že jsou tam poukazy na literaturu, která je u nás málo známá, jako například první američtí naturalisté, a těžko dostupná. Jiná ne tak dobrá, ale i ve špatném slova smyslu instruktivní je Beach: „American Fiction“ a „Twentieth Century Novel“.85 Další: Warren – „Reading Fiction“.86 Ta od Kazina je opravdu skvělá, i když s mnohým nesouhlasíte, žasnete nad vzdělaností, znalostmi a zacházením s materiálem. Když budete chtít vědět víc nebo specializovat, napište. Alespoň doufám, že jsem Vám tentokrát dobře rozuměla, že jste těmi esejemi mínil tyhle věci. Zpočátku v té večerní únavě jsem myslila, že máte na mysli esejistiku vůbec, a ne tyhle odborné studie.

Vaše M. S.

[nedatováno, asi duben nebo květen 1948]

Milý pane Chalupecký,

s těžkým srdcem se odhodlávám Vám psát tenhle dopis,87 a kdyby nebylo té výstavy,88 tak bych se asi k němu neodhodlala. Myslila jsem, že kdybyste byl chtěl vejít se mnou do styku, že byste to byl udělal. Mluvila jsem s jedním pánem, který mi řekl, že snad nejste na mě rozezlen, ale on se může mýlit. Já jsem vzala na sebe to možné Vaše odsouzení, jaksi inkluzive, a nemohu o něm debatovat. Jen k Vaší soukromé informaci: nemám tu žádné ani morální, ani hmotné podpory a výhody; informace, věcné, které zasílal můj pan kolega,89 jsou úplně nesprávné; on si myslí, že je tak chytrý, a že každý je hloupý proti němu – zkrátka; quem Deus perdere vult prius dementat.90 Tím ovšem nechci říct, že na něho čeká zkáza, pravděpodobně kariéra. Ale celkem přece věřím, že na lži se stavět nedá. Ne nějak moralistně, ale věcně. To je hlavní – a byl – hřích naší kritiky, že věděla všechno, jenom ne to, co opravdu v knize stálo nebo bylo na obraze namalováno. Nejabstraktnější ideje musí mít v sobě poctivou realitu, jinak se to svalí jednou jako domek z karet, podruhé jako impérium. Ale o tomhle jsem Vám nechtěla psát, to jen ze síly zvyku. A ještě také připomenout, že to nebyla ta paní z Podskalské, co rozhodovala.91 Možná, že to jednou definitivně pochopíte. Byla bych tomu ráda, poněvadž si Vás upřímně vážím a mám k Vám přátelské city, které jsou svázány s mou prací. To nebylo lehké, věřte mi, totiž vzdát se všeho – ale co Vám to povídám. Chtěla jsem jen říci, že přijímám napřed Vaše stanovisko. Dovedu si představit, že je negativní i pozitivní, nedovedu si jen představit, že je ubohé. To jediné by mě překvapilo, a proto jsem se také odhodlala Vám psát.

Co se týče těch obrazů, které byly v mém bytě, prosím Vás, ty nechte na pokoji. Patří mé kmotřence Zdence.92 Já vím, že můj tchán by vyhrabal mrtvého vlastníma rukama, jen aby přibylo trochu slávy jeho jménu. Já tuhle vlastnost dobře nesnáším. A taky Zdenek říkal, že dá do závěti, že nikdo nesmí dělat disertační nebo habilitační práci na jeho neštěstí. Všechny obrazy jsou u něho (u tchána) a v úschově, kterou Vy jste zařídil. To snad stačí k tomu pohřbu první třídy. Vy sám musíte vědět, že to nebude živá výstava; v nejlepším případě – jak on to říkal – pašování hodnot. Mne se to nijak nedotýká. Ten umělec, o něhož jde, totiž o jeho obrazy, je mi tak vzdálený jako třeba Bonnard, nejsem s ním v příbuzenském vztahu. To, co je mi blízké, je můj autobiografický fakt a nic jiného. Proto bych ráda, kdybyste mohl na ty tři obrazy dočasně zapomenout a domluvit tchánovi. Z lidského stanoviska, ne vůči mně, ale vůči jiným lidem.

To je vše.

Srdečně zdraví Vaše M. S.

Kdybyste snad chtěl psát, pište na adresu: Mr. D. Rimini, Hotel Embassy, 70 Street & Broadway, New York City, N. Y.

7. ledna 1964

Milý pane Chalupecký,

když jste psal, jistě jste věděl, že budu překvapená. Rykr by řekl: laik žasne a odborník se diví. – Váš článek je výborný.93 Reprodukce mně připomněly obrazy uložené v uzavřeném skladišti mé paměti, uzavřeném a neotvíraném. Ovšem, často si vzpomenu na to šedivé jaro (o němž i Vy tuším mluvíte), zelené stromy v šedi, někde na Zderaze; ten kubistický pohled z okna, kde Rykr bydlel, když byl u Lažanských,94 i jiné, ale ty, co jste reprodukoval, jsem zapomněla. – Bohužel, moje paměť není toho druhu, abych Vám mohla uspokojivě odpovědět na Vaše otázky.95 To by tak dovedl prof. Krčmář,96 ten si dovedl vzpomenout, co se dělo třebas sedmého ledna 1912. Tomu se říká paměť. Já Vám mohu říci, o čem vím, jako Kvapil.

Ad 1) Myslím, že to bylo v roce pařížské světové výstavy.97 A myslím, že styk s Loevensteinem a Szobelem zprostředkoval Jíra z ČTK. Loevenstein a Szobel měli tenkrát výstavu, tuším. Mohl byste se ho na to zeptat snad a dopsat mu. On psal jednou o Rykrovi, k šedesátce.98 Nemám to, ale četla jsem to. Bylo to napsáno, jak se říká, „s pietou“, ale celkem to bylo hodnocení běžné, o němž Vy píšete: Rykr je outsider, celkem neoriginální malíř apod. Ad 2) Snad to byly právě styky s Loevensteinem, které vedly k vystavování v Surindépendant.99 Byla to tenkrát obrovská výstava, něco jako kdyby byla v Průmyslovém paláci na Výstavišti. Ratejna, já se pamatuji, písek byl na zemi. Ale byla to opravdu moderní výstava. Kdo vystavoval, se nepamatuji. Jistě tam byla nějaká současná avantgardní esa. Ale ač se pamatuji na některé obrazy – vidíte, má paměť je hodně vizuální –, nevím již malíře. Vím, že tam chodil Breton. A že jsme pak byli v blízké kavárně – très artistique et litteraire^100 – a že tam byl Breton a kolem něho slečny, dnes bychom jim řekli beatnice, nohy naboso, ač skoro mrzlo. Ad 3) Loevenstein byl hlavní přítel Rykrův, psali si a Loevenstein byl z těch mezinárodních židů, jako je třebas Max Brod, kdo dovedou propagovat to, v co sami věří. Dodnes by svět nevěděl o Kafkovi, kdyby ho byl Brod v Americe nelancíroval. Loevenstein nás také seznámil s Henry Millerem. Měl (Miller) tenkrát svůj „little magazine“ Booster, kde jsem také měla překlad.101 Anaïs Nin byla tenkrát Millerova přítelkyně. Teprve dnes, po zkušenostech ve zdejším prostředí, to vidím ve správné perspektivě, tenkrát mi to bylo všechno „divné“. Ad 5) Delta – to jste mi až Vy připomněl. Nevím nic, rozpomínám se, ale jen mlhavě.102 Ad 6) Vzpomenout si telegram Delaunay – kdepak! Ty jeho plachty vidím; tenkrát se mi to moc nelíbilo, a ani dnes ne. Ad 7) Co Rykr v l’Equippe vystavoval?103 Pamatuju se jen na jeden obraz, ale rozpoznala bych ho, jak se říká, mezi tisíci. Bylo to celé v růžovém a na tom svíčičky, kolečka (cukroví) – vánoční stromeček. Nic zeleného. Tak trochu Borès. Ten obraz pak dal Jírovi. Ale Jírovi asi žena nedovolila, aby visel v kvartýře, tak se dostal k Loevensteinovi, jak nevím. Po smrti Loevensteina obraz měla Loevensteinova sestra, prý žije někde na jihu Francie. To mi říkal Jíra v Paříži roku 1960.

Ještě malou poznámku, která Vás snad bude zajímat. Ten první reprodukovaný obraz – líbí se mi nyní více než tehdy, ač jsem měla velmi ráda skicy k němu a varianty. Ten byl inspirován středověkem, tak jak ho měl Rykr příležitost vidět v Bechyni, v Krumlově, a tak jak jsme jezdili po jižních Čechách, ovšem, celý zastavěný barokem. To by teď byla ilustrace k mému, teď rozepsanému sv. Janu Nepomuckému, hře.104 Divíte se, pane kolego, měl byste se divit.

Snad Vás také bude zajímat, že v Harvardově knihovně je kompletní Weiner, včetně studie J. Chalupeckého,105 kterou jsem tam já věnovala. Je tam také kniha veršů Haukové a ovšem její nová sbírka.106 Ta první je také dar od chudé spisovatelky bohaté Harvard College Library. Ale její československé oddělení je jaksi „moje dítě“. Je to nejlepší knihovna bohemik na Západě. To je objektivní fakt. Jsou tam také všechna vyšlá čísla „Listů“. To je unikum, které jinde nenaleznete na této polokouli. A zas jsem to já dala. A když už mluvíme o té lit. historii. Nemohl byste se poohlédnout a získat pro Harvardovu knihovnu: „První písmena“, „Odkaz“, „Zakladatele“, „Školu povídek“ a „Hlavu umělce“? Knihovna by dobře zaplatila. Viděla jsem onehdy ve zdejší Chicagské veřejné knihovně „Amora a Psyché“, je to úplně zničený papír. Harvard a zdejší knihovna chtějí dělat fotostaty, ale mně jde o ty věci, které tu nejsou. Jakobson je kdysi měl, ale jsou už někam zašantročeny.

Řekněte mi také bez obalu, zda byste si přál, abych Vám poslala svou příští sbírku poezie. Anebo studii o Vrchlickém (anglicky). Vrchlický už je v tisku.107 Poezie má vyjít někdy letos, ale jisté to není. Mohla bych Vám poslat „Neznámého člověka“; už byl sice napsán za války, ale vyšel teprve loni. Kupodivu se to nezřítilo. Také verše „Pastorální suita“. Ale já se vždy zajímám o to, co ještě nevyšlo, víc než o to, co vyšlo. Velmi bych se však zajímala, co byste řekli mé dnešní práci. Vy i Vaše paní. Stane se někdy, že s Vámi v duchu mluvívám.

Pokud se týče mých žádostí, nerozpakujte se říci ne, anebo se vůbec nemusíte o tom víc zmínit.

A ještě jednu poznámku: Rykr říkal: příroda všech velkých duchů kojná. Kojná, vážený pane. A teď mi řekněte: kdo z nás dvou je teď větší talmudista? Vy, nebo já. To je ovšem otázka oidipovská.

Omlouvám se v závěru za nedostatek čárek a háčků. Mám stroj pěkný, ale v Cambridge, a tady i v studovně špatný. Tenhle patří k bytu. Tady jsem v podnájmu u Říhy, který je v Evropě a taky zde učí. Můj 2. „domov“ je v Cambridge.108 Si licet…

Ještě jednou Vám děkuji a snad ještě od Vás uslyším. Vám i Vaší paní mnoho upřímných pozdravů,

Vaše Součková

30. března 1968

Milý pane Chalupecký a paní Hauková,

samou radostí nevím, kde začít. Mám radost, opravdu velkou radost. A věřte nebo nevěřte, z pohnutek takříkajíc „talmudistických“ – pamatujete-li se ještě na ten výraz kdysi užitý mezi námi. To jsem vždy, nebo skoro vždy věřila, že jsou na světě hodnoty silnější než okolnosti, ale jiné je věřit, někdy je to těžké, a jiné stát před nimi. A ten Váš dopis a pozdrav od Vaší manželky je z té oblasti, kde skutečnost, která se zdá neskutečná, nemožná, nedosažitelná, se stane realitou. Loni jsem viděla reportážní obrázek z války v Izraeli; jeden rabi tancoval z radosti v Jeruzalémě, mezi vojáky, a bylo to krásné a docela ne směšné. Hrabal by to trochu zesměšnil, ale to ne. Když jsem Váš dopis přečtla, v duchu jsem si zatancovala jako ten rabi.

Sleduji z dálky, ale do podrobností (v lit. a kult.) vše, co se u Vás děje. A Vaše jméno se již tu a tam kmitlo a ovšem sbírky Haukové. A dal mi rozum, že v té dnešní situaci se stane to, čeho výrazem je Váš dopis; že přijde, jsem nečekala, alespoň ne vědomě. Upřímně se raduji, že se Vám povede volněji. Dnes se mi nechce do intelektuálních a lit. úvah. Brzo Vám napíši dopis a pošlu Vám „alla romana“.109

Napište mi, kdybyste chtěl nějaké knihy. Ale tady je těžké dostat knihu, kterou člověk právě chce. A když ji objedná, trvá to hrozně dlouho. Já zásadně knihy pro sebe nekupuji. Neb moje knihovna je české oddělení Harvard College Library, kde je „všechno“, a to není eufemismus. Mám tu všechny Haukové a Chalupecké, ty, co vyšly před rokem 1948, jsem dala „ze svého“. Když kupuji knihu, třebas pro svého známého v Itálii, tak ji objednám v Cambridge, kde bývám v letních měsících a o školních prázdninách. Tady něco dostat, něco, co není běžné zboží, je těžko, skoro nemožné.

S upřímnými díky za to, že jste si vzpomněli, a s mnoha srdečnými pozdravy,

Vaše Součková

5. května 1968

Milý příteli,

já mám vždycky takovou radost z Vašeho dopisu, že nedovedu řádně odpovědět. Mluvím s Vámi v duchu, a kdybych Vám mohla poslat film toho vnitřního monologu, to snad by bylo nejvěrnější – ne, ani to ne. Neb celé to váhání „kde začít“ je právě v tom, že reference mého dnešního života jsou, musí Vám být cizí. Pan Hrabal by řekl, tak k čemu jste sakra spisovatel. Ale Vy mi rozumíte. Sám jste řekl, že by to asi bylo pro mě těžké přijet. Madame Eurydice reviendra des enfers.110 Ten můj případ je podobný. Člověk nemůže beztrestně přecházet z jednoho světa do druhého, ze světa mrtvých do světa živých. Jediná možnost je orfická.

Madame Eurydice byste nepoznal. Myslím, že moji mrtví žasnou nad tou změnou. Dovedete si třeba představit, že se vyznám v domácích pracech? že žiju osaměle – vnější okolnosti nejsou směrodatné. Ale nemá to smysl rozvádět autobiografii Madame Euridice.

Zahájím akci na získání publikací, o něž se zajímáte. Za výsledky ovšem ručit nemohu. Tady vám za čtvrt hodiny (doslova) přijdou spravit elektriku nebo telefon, ale běda chcete-li něco jiného.

Mám teď dost práce, je konec školního roku (pro mě prvního června) a odletím do Cambridge, Mass. Moje adresa tam: M. S., 1727 Cambridge Street, Cambridge, Mass. 02138. Dodělávám také knihu, její konec je vzdáleně příbuzný s Vaší, totiž poslední léta čsl. lit.111 V Cambridge budu dělat jen čsl. bibliografii, jen asi 6 hod. týdně. A pak nebudu nic jiného dělat než pracovat na těch věcech již napsaných. To bylo moje rozhodnutí, ještě než jsem dostala Váš dopis. Něco z toho Vám deo volente^112 pošlu. Už jsem si myslila, že všechny rkp. odkážu Harvardově knihovně, ale teď možná ten testament (opravdu je u notáře) přepíšu na Vás.113 Totiž tu ms. část. Ale nebojte se. Ty „americké povídky“ – to je minulost.114 Já jsem teď někde jinde. U poetického dramatu, bych řekla. Ale člověk nikdy neví. Možná, že Vaše poznámka… Ale uvažte, tenkrát jsem viděla bezprostředně, zevnitř-ven, a teď jsem toho část a je to obráceně. Uvidíte, že to všechno dobře dopadne. Ale buďte opatrný, nejen se mnou, ale sám se sebou. Jsou to těžké a nebezpečné doby, v nichž žijeme. Když jsem byla na gymnáziu, snila jsem o revoluci… Přesto je život velký dar.

Pošlu Vám brzo jednu báseň, kterou jsem napsala. Jen abyste měl něco, co má jiný tón než ten doma. Co s tím budete chtít dělat, je jen na Vás. I když to strčíte do šuplete.

Take care of yourself,115 jak tady říkají, já už píšu jako starej Sládek.116

Vaše Součková

25. května 1968

Milý pane Chalupecký,

poslala jsem Vám včera časopisy. Na poště mi řekli, že dojdou asi za tři neděle. Jsou-li to ovšem ty, co Vás zajímají, nevím, ale doufám.

Díky za dopis, zní dnes „tmavým“ tónem. Máte pravdu, žijeme v době kritické, tady i tam, jinde. A může se stát, co nikdo nechce – katastrofa, ne geologická, ale lidstva. Život pak začne někde na začátku, jenže s povědomím technologickým i kulturním minulosti. Ale nemám ráda utopie a nikdy jsem je ráda neměla. Tady poznáte zblízka složitost zdejších problémů a to, že rozřešit je je teoreticky mnohem snazší než ve skutečnosti. V teorii sociální se dá na papíře (nebo se tak zdá) rozřešit nebo vybudovat systém beze zbytku. Mit Warten ein System bereiten.117 Ale je tu ovšem člověk a tam začínají potíže. Člověk je ochoten prodat své mravní hodnoty pro své blaho, pro blaho své rodiny, pro zahrádku, pro auto, pro svůj vnitřní obraz – každý z nás chce vypadat hezky na té fotografii. To znám u Vás z literatury (a v tom smyslu o tom také píšu, ovšem pro Anglosasy, kteří mutatis mutandis^118 nemají o čes. lit. mnoho vědomostí, pak-li je vůbec mají). Tady existuje stejný postoj, ovšem v jiné dějinné situaci. A žádný systém, ani tady, ani tam, ani jinde trvale neobstojí, kde nebude budovat na vyšším vývoji humanismu, ani social., ani kap., ale ryzí lidskosti tout court.119 Na člověku, který je ochoten být poctivý, ale skutečně poctivý, i kdyby neznal to slovo poctivost. Na člověku, který je ochoten připustit své chyby; kdo je ochoten, já neříkám schválně „obětovat se“, ale myslit na svého bližního, a ne jen na tu známou „kuličku“, ať je ta kulička min. předsednictví nebo nová garáž. Já nevím, zda to jde bez metafyzického systému, stačí-li na to pozitivistická morálka, ač pochybuji (viz „etické“ hnutí u Tatarky, čsl. obraz Teilharda de Chardin^120 a čsl. „protestantismus“ všeobecně). Také pochybuji, že by „morálka“ mohla být koercivní,121 ale že se „se zdravým rozumem“ a ani s „Kafkou“ nevystačí, to je mi jasné. To přece dějiny naší doby ukázaly. Že demokracie, totiž její systém dával příležitost k velkým svinstvům, ovšem nezapírám – a doufám, že mě nemáte za takového pitomce, že bych si mohla myslet, že hodiny dějin půjdou pozpátku. Snad si všichni lidé musí „udělat zkušenosti“ se svými ideami, vyzkoušet je ve vlastním životě – ale to může být nákladný pokus, nejen pro ně, ale i pro druhé. Svoboda také není jen absolutní pojem, ale určitá situace v určité společnosti. To není pragmatismus a relativismus, ale ohled na svobodu druhého člověka. Musí platit pro vlastní dům i pro sousedův. Já vím, že je to velmi těžké, protože ten „dům“ může na sebe vzít nejfantastičtější skutečné i pomyslné tvary. A pak, jak tuším Rousseau ukázal, je lehčí přiznat se k zločinu než k tomu, že člověk ukrad šesták. A kdo z nás nikdy „neukradl“ ani šesták? Důležité je to, aby se na sebe dovedl podívat a viděl toho druhého člověka a sebe bez příkrasek. Myslím, že je to pro člověka těžké – tady se zpívá v kostele černošská píseň, která mluví o „guard the dignity of man and save his pride“.122 – Jak ten „systém“ má vypadat, nevím – nejsem ekonom; já jen vím, že v tom ekonomickém systému musí být člověk, aby vůbec fungoval. Jsem jen člověk a básník, dovolíte-li, abych tak o sobě mluvila, mám úctu před životem a mám ho ráda. Tu posedlost nenávistnou k životu, to neznám. Mám dojem, že moc mluvím, jak řekl jednou jeden žid ve Společenském klubu.123 Je tady někde v Americe. A čí tragédie je větší, jeho, nebo Kafkova? Nemyslím ovšem vůbec na lit. Ačkoli tady asi žije docela příjemně a neví, že je „oběť systému“. Jak víte, tragédie nemusí být dobře napsané nebo předvedené, ani se nemusí objevit na povrchu, jen dát svůj díl „vývoji lidstva“.

Dostala jsem dopis od Oldřicha Blatného, příbuzného Ivana. Bydlí tady někde v krajině newyorské. Ptal se mě na adresu Blatného, protože jeho se ptalo brněnské nakladatelství Blok, které chce Blatného publikovat.124 Já jen nerozumím, proč se Blok neobrátil na čsl. zastupitelský úřad v Londýně anebo na tamější sociální pojištění. Tam to musí vědět. To jediné smutné na tom je, že Blatný už je asi opravdu nevyléčitelně nemocný. Dodnes mně není jasno, zda ta jeho nemoc byla (v začátcích) „skutečná“, nebo Flucht in die Krankheit.125 Ty poslední básně, které tiskl už v exilu (najdu-li je v Cambridge, pošlu Vám), byly neporušené. Ale tenkrát ta jeho báseň pro Vaše „Listy“ měla v sobě něco rušivého.126 Jeho poslední dopis mně byl psán písmem, které nebylo již písmo Blatného. Ale kde je ta hranice mezi normálem a vyšinutím z něho? Pochybuji, že Blatný bude kdy psát. Píšu Vám o tom, že se to stalo – to psaní – minulý týden – a že jste měl Blatného rád, myslím. Pošlu Vám brzo jednu nebo dvě básně, ta druhá se musí „uležet“ nějaký den. Ale chcete-li, „dávám Vám autorská práva“ na to, cokoli vyberete jinak. Ale počkejte, až přijdou.

Od té výměny dopisů mezi námi se něco ve mně „změnilo“. Je tu jakoby nová životní dimenze. Nesmím se tomu poddávat, je to pocit, že něco neskutečného je skutečné, kategorie životní jsou lehce posunuté.

Od prvního června do konce září jsem na adrese:

M. S.

1727 Cambridge Street

Cambridge, Mass. 02138

Milá paní Hauková, jsem ráda, že to dobře šlo. Měla jsem jen strach, abyste z toho nemusila platit clo.

Já si často vzpomenu, jak jsem Vás viděla jednou v kanceláři u Naumanna. Co dělá? Kdybyste ho někdy viděla, náhodou, pozdravujte ho. Nezapomínám na ten výlet na Karlštejn, před odjezdem, a na jeho rodinný život. Pak Vás také vidím v ladies room, myslím, že v Městské knihovně byl koncert. Vidím Vás, jako byste byla přede mnou, dívčí postavu. Vašeho manžela, jak jsem u něho byla v hlubokém smutku s parapletem, nebo to paraple stálo u něho?

Snad ta stipendia dostanete, doufám.

S upřímnými pozdravy Vám oběma,

Vaše Součková

P. S. Znáte Alberto Moravia „Man as an End“?127 Sbírku esejí, myslím, že by Vás mohly zajímat. Teď čtu Malrauxovy „Antimémoires“.128

25. června 1968

Milý pane Chalupecký,

zde Vám posílám poezii, snad Vám něco z té „kytice“ přijde vhod. – Už jsem četla Váš článek^129 v LL; oceňuji jeho jasnost, vyrovnanost a význam, zásadní. Mnozí v LL diskutují přesvědčivě o témže námětu, jenže u nich nabývají vrchu situace a osoby, někdy to ovšem také musí být. Dej Bůh, abyste mohl dále pracovat. V každém případě jistě víte a věříte, že žádná dobrá myšlenka se neztratí a žije dál – to je pro mě znovu a znovu udivující jak, v jakých podobách a často s jakou silou.

Doufám, že jste už dostal ty časopisy. Tu knížku jsem už také objednala, ale kdy dojde, je jiná otázka. Budu Vám ji avizovat.

Měli jsme letos výjimečně krásné jaro, skoro jako bývalo v Československu. Dnes jako by začalo léto, kombinace vedra a vlhkosti. Kdo to nezná, neví, co je USA.

Se stálými myšlenkami a mnoha pozdravy Vám i Vaší paní,

upřímně Součková

28. července 1968

Milý příteli,

je to pravda, že každý Váš dopis je pro mě velkou vzrušující událostí. Vždyť ve mně křísíte kus života, který už ne-li umřel, tedy spal. Já se jen modlím, aby se to všechno nezvrátilo. Třeba se Vám to bude zdát irelevantní: v posledním týdnu už třikrát, při mši sv., byla hlasitá žádost za modlitby pro ČSSR. A nebyli to Češi, ale čistokrevní Američané, mladí koncelebranti, kněží, a jedna žena. Jste přec „talmudista“ a mohlo by Vás zajímat, že skutečně existují duchovní souvislosti i v dnešním světě. Ale to jen in margine – dejž Bůh, aby se Váš jarý optimismus osvědčil.

Přeji Vám upřímně, že vyrazíte prach z obuvi své a že paní Jiřina pozná Itálii. Pro mě je Itálie ráj. Je to jako doma, a zas tak jiné, že to nebolí. A když má člověk rád krásu – říkejte si, co chcete –, před Michelangelem i nejtroufalejší mysl oněmí, a když ne, tak to není mysl, ale huba. Jenže v létě je tam moc horko.

Pošlu Vám v dohledné době báseň „Ars Poetica“.130 To už pro Vaše „Listy“.131 Z toho bych se nejvíc těšila. Že by byla knížka? Na to doopravdy ani nechci myslet, ale smíme-li být králi v myšlenkách, jak to jednou řekl Rykrovi jeden jeho zaměstnavatel – tak tu možnost rezervujte pro poetické drama. Nejspíše „De Fugiendo tempore“.132 Do „Listů“ bych Vám také mohla později dát „Předehru“ k historickému dramatu.133 To poetické drama jsem začala před deseti léty, asi. Bylo a je v tom úsilí vyjádřit myšlenku, uvidíte – deo volente. Já bych se ráda rozepsala o své práci, ale bojím se, aby ten dopis nebyl příliš artistique et littéraire.134 Snad jindy.

Nikdy nemějte pocit, že byste mi měl odpovídat na můj dopis. Jen tehdy, až Vám to nedá. Kdo by to byl řekl, řekněte sám, že to budete právě Vy, kdo mně zůstal z mého života spisovatele?

Ta vyhlídka na možnost publikování mě ovšem rozradovává, ale to snad ani není to hlavní, hlavně, že je tu někdo, kdo se zajímá o mou práci. Nechci říct, že za ta dlouhá léta nikdo o ni neprojevil zájem, ale jen, když moje verše (prózu není možno tisknout, totiž rozsáhlejší) potřeboval, ale celkem mu to bylo jedno, zda je to moje práce nebo verše – nechci psát jména.

Pane Chalupecký a paní Jiřino, buďte opatrní na sebe, prosím Vás. Und seien Sie mir gut.135 S těmi nejlepšími pozdravy Vám i Vaší paní,

M. S.

P. S. ČSSR tyto dny dělá headliny i v místním tisku i v zahraničním. Skoro tak populární jako Red Sox.136

Nov 16, 1968

Vzpomínám na Claudela a Teilharda de Chardin, před tou branou k Orientu.137 A vzpomínám na Vás. – Jsem tu jen na skok.138 Ať žije poezie – jak to napsal I. Blatný.

Upřímně Vaše M. S.

28. ledna 1969

Milý příteli,

tak zas jednou píši, ale nevím, zda budete mít pro mě mysl. Proto píšu váhavě. Ale skoro denně na Vás myslím i na Vaši paní.

Občas se tady setkám s lidmi od nás. Byl tu Sviták.139 Nejpovzbudivější setkání bylo s dvěma mladými, mně předtím zcela neznámými lidmi, vrátí se do ČSSR. S těmi jsem si rozuměla. Ale s těmi většinou „oficiálními“ to nebylo. Pro mě je zajímavé, že ti lidé, kteří před několika lety – už tenkrát tu byli – sotva s námi „odrodilci“ mluvili a byli plni vlasteneckých řečí a konformismu, teď zdá se, mají v úmyslu se nevrátit.

Dostala jsem psaní ze Strahova, už druhé. V prvním psali, že chystají výstavu: „zanedbaných“ autorů – jaký eufemismus!!140 Poslala jsem jim, co vyšlo. Psali znovu a mluvili o nějakém případném vydání „výboru“. Výbor má smysl jen asi tak sto let po smrti. To je docela jiný nápěv – a tak daleko ještě nejsem. Psali dokonce o honoráři za rkp. Ale já si myslím, že kdybyste Vy chtěl být tak laskav a měl čas a chuť se té neurčité věci ujmout, byla bych ráda. Já se totiž trochu bojím, aby ze mě neudělali „Čepa“ – při vší úctě k němu – nebo nějakou Karolinu Světlou du pauvre.141 Já bych chtěla vystoupit jako živý spisovatel, a nijak jinak. Hlavně se jedná o tu možnost publikovat a pak bych chtěla, aby to bylo něco, co ještě nebylo publikováno.

Měla jsem teď neodkladnou práci – proto také píšu teprve dnes. Ale teď se chci dát do veršů; mám něco napsané a za nějaký čas bych Vám to poslala tak jako tak a Vy byste s tím naložil dle svého uvážení a možnosti.

Ten dopis z Památníku národ. písemnictví atd. byl podepsán Marta Dandová,142 vedoucí literárně expozičního a osvětového odd.

Jako vždy a stále,

Vaše Součková

2/III/69

Milý příteli,

vždycky, když Vám píšu, se skoro bojím, aby se to „nezkazilo“, a to proto, že je to tak vzácné a že to přináší nový smysl (náplň) do mého života. Povzbuzujete mě, dodáváte mi chuť do práce a víc – radost z práce. Napsala jsem za poslední dobu několik věcí, Rykr by řekl, že jsou to docela nové vzorky. Chci z toho udělat malou sbírku poezie (někdy k létu) a snad by se to mohlo vytisknout. Jinak bych to zas musila dělat v Římě – a to není to pravé.143 Ale to zatím nespěchá.

Třebas jste teď už v Římě. To Vám přeji ze srdce, i Vaší paní. Nemáte říkat, kolik je jí let. Já vím dobře, kolik mi je, ale běda tomu, kdo to vysloví, jako v té pohádce: všechno menuj, jenom zuby nemenuj.144

Já bych se ráda s tou Vaší americkou paní dostala do spojení, jenže nevím jak, nemám adresu atd.

„Sešity pro mladou lit.“145 – zjistím to v Cambridge (budu tam dva týdny v druhé polovině března). A nemá-li je Widener (Harvard College Library) předplacené, udělá to. „Literárky“146 máme, i „Studenta“.147

Pane Chalupecký, já nevím, jak bych Vám to řekla, ale já myslím, že mi rozumíte. Přikládám báseň, jen tak pro zajímavost a jako „průvodce po Itálii“. Dávejte si na sebe pozor. Řekněte paní Jiřině, zda by nechtěla nějakou frivolitu, z které se nemusí platit clo. Napište, až se Vám to bude hodit.

Vaše Součková

7. července 1969 Cyrila a Metoděje

Milý příteli,

díky za dopis a za lístek z Gubie, který přišel za mnou z Chicaga. Ani nevím, kde začít. Mám toho mnoho na srdci. Byla bych ráda psala už dříve, ale nevěděla jsem Váš cestovní program a pak nechci brát iniciativu do svých rukou. Ale psala jsem do Říma známému, aby Vás vyhledal a odevzdal Vám malý dárek. Je to neuvěřitelné, jak inteligentní lidé dovedou věci poplést. Hledal Vás na výstavě a v hotelu, kde mu nakonec řekli, že jste odejel. Proč Vám nenechal vzkaz, abyste ho zavolal, to je nad moje porozumění. Velmi mě to mrzelo.

Snad se přece podíváte do Ameriky a pak bychom se ovšem mohli sejít. Madame Eurydice reviendra-t-elle des Enfers?148 Milý příteli, to není žádná literatura, nebo je to ta opravdu živá.

Konec umění. Máte pravdu. V „Nových knihách“149 jsem viděla Váš portrét – ovšem tak bych Vás nepoznala. Ale když jsem si přečetla, že jste to Vy, tak se mi zdálo, že vidím něco z Vaší podoby – ovšem ten umělec měl na mysli pouze Vaši inteligenci. Picassovy portréty jsou si „podobnější“. Když si člověk pomyslí, že Grossové jsou dnes staří páni – ale Rykr vždycky říkal: uvidíš, Chalupecký bude fousatý a ještě bude před sebou tlačit kočárek s uměním-nemluvnětem. Rykr vždycky dobře viděl situaci – kdyby nebylo té nemoci. Ale já ho chci vidět jen jako toho Rykra obrazů a Chalupeckého.

Děkuji, upřímně, že se zajímáte o mou poezii. Jistě víte, co to pro mě znamená. Za ten poslední rok jsem toho hodně napsala; byla bych asi psala i nebýt Vašeho povzbuzení, ale jistě ne tolik a s takovou chutí. Chtěla bych to vydat knižně. Myslila jsem, že by snad přece bylo možno vydat to doma – čtu, že vydávají Blatného.150 Ale nerada bych, aby s tím měl někdo obtíže. Myslím, že bych to mohla vydat vlastním nákladem v Římě. O ty peníze mi tak nejde, jako o to celé prostředí omezené čtenáři atd. Ráda bych Vám ten svazek poezie věnovala, i kdyby vyšel v Římě, ale nevím, zda by Vám to přišlo vhod.

Pozdravujte paní Jiřinu. Jako vždy,

Vaše Součková

P. S. L. Radimský

205 East 82nd Street

New York, N. Y., 10028

29. července 1969

Milý příteli,

nejvíc mě rmoutí zpráva, že jste nemocný. Píšete o tom sice hrdinně a s humorem, ale nemoc, i malá, není žádný žert. Ty moderní diagnostické metody imponují doktorům samým a i mnohému laikovi, ale mně ne. Uznávám, že technologie moderní medicíny je zázrak a že zachraňuje mnoho životů, ale pokud se diagnózy týče, věřím na „poezii“, to jest božskou divinaci, která vidí, co obyčejný člověk (lékař) nevidí. Tak já doufám, že máte kolem sebe nějakého výtečného muže. Doktoři jsou lidi jako ostatní lidé a spisovatelé, jsou vynikající, dobří, průměrní atd. Kdyby se to nemělo lepšit, snad by paní Jiřina mohla zavolat dr. prof. Klementa Webera. Je sice už na penzi, ale je to výborný diagnostik, byl volán i k prezidentu Gottwaldovi. My jsme bývali dobří přátelé, to ovšem ustalo mým odjezdem a myslím, že z jeho strany zůstala určitá nelibost, právem. Ale kdyby to paní Jiřina nějak chytře, žensky zaonačila, že ode mě slyšela (třebas od jiného člověka) o jeho výtečnosti, že na něho vzpomínám s úctou atd. Všechno, co řeknete, bude pravda. Jeho diagnóza je opravdu vždy správná, o tom jsem se přesvědčila. Má ten dar od Boha. Já se zatím za Vás budu modlit, paní Jiřina bude vedle Vás stát, a tak doufejme, že okřejete brzo a na celé čáře.

Dostala jsem psaní od Topinky.151 Velmi hezky píše. Říká totéž co vy: že by bylo možno vydat sbírku někde mimo Prahu, což mně úplně vyhovuje. Slíbila jsem, že ji pošlu někdy na podzim. Pracuji na tom. – Podívejte se, publikují Čepa, Blatného atd. Čep pracoval v Radio Free Europe v Mnichově, a nikomu to nevadí. Proč zrovna já, ale nemyslete si, že si stěžuji, ale to je fakt, že kromě Vás se ke mně čsl. lit. chovala macešsky ve všech obdobích, s výjimkou německé okupace. To jsem mohla tisknout a byla jsem spisovatel.

Jakobson? to by byla dlouhá kapitola. Je to opravdu velký vědec a měl vliv na můj poměr k lit. vědě a s ním se mi – v mé tehdejší komplacenci^152 – otevřel nový svět. Musím dodat, že i zde mnoho udělal pro moje začátky. Vídám se s ním nyní, ale tak jednou za uherský rok. Můj poměr k němu se za poslední léta, co říkám, desítky let, změnil, ač stále uznávám jeho velikost a nikdy nezapomenu, že on byl jediný a první, kdo něco viděl v mých „Prvních písmenech“. Ale od té doby nečetl nic, a protože „První písmena“ byla próza, má tu teorii, že jsem prozaik, a ne básník. Nikdy žádnou mou báseň nečetl, tj. i když ji třeba viděl vytištěnou and for that matter^153 ani žádnou prózu. Tak o tom nemůže být ani řeč. Chalupecký Jindřich, to je něco zcela jiného a jiná povídka.

Ale hlavně buďte zdráv. Pozdravujte paní Jiřinu, má letos samá trápení. Ale po hubeném roce přijde tučný. Ten dárek máte u mě, s úroky. Tady se Vám bude líp hodit.

Těším se, že brzo uniknete ze špitálu a že uslyším, že se uzdravujete. Nic víc nechci.

Upřímně Vaše Součková

Sept. 15, 1969

Milý příteli,

Vaše psaní mě potěšilo; už jsem se starala, co že nepíšete, ale to jen s myšlenkou, že jste v předchozím psaní psal o nemoci. Odepisuji takřka obratem, abyste moje psaní dostal, než se vydáte na ty Vaše velké rajzy. Hlavně jsem ráda, že jste už doma z nemocnice. Ani neříkáte, co Vám bylo. Operace zdá se, že nebyla, ale musíte mít té špitálničiny plné zuby. Vy nejste, já myslím, jako chudák Blatný, který se rád utíkal z života do ústavu. Vy zřejmě berete vše zmužile, bez stížností. Hlavně, že jste to už překonal. Já jsem na Vás myslila a modlila se často za Vaše zdraví. Ale dávejte na sebe pozor a šetřte se, poslouchejte doktora, máte před sebou namáhavé cesty. Amerika je nápor i na otužilé konstituce. Ale to Burgundsko teď, na podzim, kdy „réva dozraje“, to bude něco!

Váš dopis mě dojal, je to vůbec zvláštní, že mi někdo rozumí tak jako Vy – pokud se týče práce – a to je přece identické nebo skoro identické, v jistém smyslu, s životem. A kolikrát jsme spolu mluvili tváří v tvář? Důležité byly vlastně jen ty dvě rozmluvy, ta u Vás v Karlíně (deštník) a pak ta před mým odjezdem. Obě patří k repertoáru mého života. Rykr mi vždy jaksi dával na srozuměnou, že se o mou práci nezajímáte a že máte ke mně jakousi nechuť jako k člověku. To jsem tehdy chápala. Lidi, kteří si o mně myslili a snad ještě myslí nepříznivě, by se podivili, jak je chápu. A pak přišlo Vaše psaní Eurydice. Rozumíte mé situaci jako nikdo jiný, milý příteli, a já myslím, že v něčem rozumím Vám. Jen bych chtěla dodat, že to stálo za to dělat to, co jsme dělali, psát, co jsme psali. Někdo ten outsider kavárenských stolů, skupin a kulturní politiky být musí a na nás ten pešek padl. Už se nedá nic dělat. Ke konci německé okupace a začátkem 1945/46 se mi mohlo zdát, že budu mít to, co mají druzí, společenství literatury atd. Vyplavila mě léta okupace a dosud nezaplavila vlna nástupu nové generace.

Co dělají ti Grossové,154 Hudečkové,155 Bartovští.156 Někdy zahlédnu jejich jména a reprodukce v „Nových knihách“. Bartovský tuším zemřel. Až přijedete, dá Pánbu, že mi o nich něco povíte. To přece byli Vaši hoši. Gross a tím i Hudeček mi připadali vždy jako takoví malířští Rastignacové,157 du pauvre.

Pošlu před svým odjezdem (28. září) sbírku básní Topinkovi. Byla bych ráda, kdyby Vám ji ukázal, jsem zvědavá na Váš úsudek. Děj se vůle Páně. To víte, že bych ráda, aby to vyšlo, ale –

Nedovedu si ani představit, že se uvidíme. Budu mít trému.158 Jak říkám shora: letím 28. září a zůstanu v Chicagu do začátku prosince a pak od prvního ledna 1970 do června, jen s malou přestávkou v březnu. Doufám, že máte všechna moje telefonní čísla a adresy. Ale vždy se na mě doptáte na univerzitě (Slavic Department, Chicago a Slavic Division, Harvard University). Budete-li zas psát, napište, jaký máte program pro USA.

Ještě jednou díky za vše. S upřímnými pozdravy Vám i paní Jiřině – teď kvetou její jmenovkyně –

Vaše M. S.

30. října 1969

Milý příteli,

díky za dopis a odpovídám hned. Mluvíte mně ze srdce. Často vzpomenu na Vaše „konce moderního umění“.159 Jsou dnes jistě zajímaví výtvarníci, zvlášť v architektuře, myslím, jsou dobří muzikanti a úctyhodní spisovatelé. Ale nic, co by tvořilo sloh přesahující jednotlivce a zároveň ho integrující. V nejlepším případě je to olympijská štafeta, kde jde o to předat druhému tu fakuli. Jinými slovy: „významný“ malíř, básník, ne „veliký“ a ovšem i ta „významnost“ má celou škálu. Četla jsem právě Butora „Répertoire“;160 to je člověk inteligentní, až se z toho člověku hlava točí, a přece i ta velká erudice a inteligence ústí zas někde „v krizi“, a ne v plnokrevném umění. Godot dostal Nobelovu cenu.161 Co chcete, když už tohle není symptom krize, tak nevím. Ale to už je naše doba, a jak píšete, musíme s těmi élenty žít. Věřím, jako Vy.

Co píšete o Hudečkovi a Grossovi, mě zajímalo, ale vlastně nepřekvapilo. Jsem Vám vděčná za zprávu, že sbírka došla.162 Škoda, že Vám ji nedal Topinka přečíst. Musím doufat, že to vyjde. Když se to nepodaří, mám radost, že alespoň tohle – Váš zájem, účast a vše, co z toho vzešlo. Dalo mi to novou chuť do práce. Píšu teď „Ritmi bohemici“,163 zas docela z jiné vody. Až budu mít něco z toho vypulírovaného, tak Vám pošlu ukázku. Nevíte a ani nemůžete vědět, jak jsem Vám zavázána. Vždyť já tady žiju jak ten svatej na tom sloupu v poušti (i ti černí Afrikáni jsou okolo) – pokud se mé práce týče.

Také se s Vámi shoduju v úsudku: dnes se plašit? A ještě k tomu básník? s „úzkým“ rozpětím? který vždy bude mít víc „životní“ možnosti doma než v cizím habitat.164

To opravdu musilo být pěkné v té podzimní Francii. Okusili jste očima i ústy hrozny? Byli jsme jednou v té době s Rykrem ve Fontainebleau a koupila jsem si tam v pouličním stánku bílé hrozny – viz kresbu dole – byly uřezány s tím kouskem dřevoviny, kmínkem, a zrna byla jako od Maneta. Tu chvíli vidím jasně: vedle byla jakási kavárna na chodníku a sedli si tam obstarožní manželé, typičtí rentiers.

Přeji Vám oběma dobré zdraví, to hlavně. Věřte, že máte stálé místo v mé mysli. Budu zas psát, ale Vy pište, jen když Vám chvíle řekne a až bude vhodná příležitost.

Vaše Milada S.

to je to dřevíčko 165

EGO SUM VITIS, VOS PALMITES^166

4/XII/69

Milý příteli,

byla jsem v pokušení napsat „bratře“, pane bratře, ale pak jsem se bála, abyste se toho nelekl jako nějaké přehnanosti. Ale byl by to jen čistý sloh, podle Stendhala. Je přece také pokrevenství mysli, společnost duchů, la societé des esprits.

Já se nesměju, snad jen někdy usměju. Tady nesněží (ale to přijde), ale jak to píšete, jako bych seděla u Vás a dívala se s Vámi. Poslouchám, co říkáte, a odpovídám potichu: tak to je, máte pravdu. Na ten tumlplac sněží a my se na to díváme. A jediné, co mě na tom těší, je to, že mi to říkáte, že mi to píšete, třebaže máte na stole plno papírů. To mě přesvědčuje víc než co jiného, že člověk má na světě bratry a sestry. Někdy jsou vzdáleni za horami, moři a za staletími, ale to člověku nesmí vadit. A jaká radost, když se tak z toho ticha ozve hlas.

Utopír čili Topinka^167 se hezky ozval.

Děkuji za Rykra. Když jsem přečetla Váš dopis, četla jsem katalog, bibliografii, dělám to pro Harvard. A tam jsem přišla na číslo: Mareš Michal, „Přicházím z periferie“,168 bez data, 83 str., je to svázáno s dvěma jinými knihami téhož autora. Jsou uvedeni ilustrátoři: Rykr, Čapek, Lada. Je to firma holandská, nestydatě drahá a já bych koupi nedovedla odůvodnit, vždyť ani nevím, kolik je těch ilustrací. Čapek je zde dobře zastoupen, i Lada. Ale napadla mi přitom myšlenka: byla by to zajímavá výstava z kreseb, ilustrací a obrazů periferie; znamenalo to kus slohu tehdejších let, jejich poezii, jejich výtvarné vyznání. Ani předtím, ani potom to už nebylo.

Taky mě potěšilo, že paní Jiřina připsala pár řádek.

Zítra letím do Cambridge na čtyři neděle. Byla jsem v posledních týdnech zaneprázdněna povinnostmi zdejšího života; psala jsem sice, ale jen tak v „rychlosti“ a teď bych si ráda na to „sedla“.

Dnes Vám také přeji příjemné Vánoce a štěstí do nového roku. Tady jsou Vánoce celý prosinec. Dnes už uvidíte „stromečky“ ve výkladech i před domy. My už taky máme na poschodí (tady v hotelu) ponsetie (umělé) – to je tady vánoční květina. Když jsem sem přišla, tak jsem se snažila zachovat tradice, ale teď už jsem otrlá. Tady je Štědrý den opravdu všední den. Dostala jsem jednou od Odložilíka miniaturní italský betlém, a tak si u něho zapálím svíčičku a trochu se zadumám, asi tak jako Vy nad tím sněhem. Je to všechno víře nepodobno, ale je to tak, bratře Chalupecký.

S vánočními pozdravy Vám oběma, upřímně Vaše

Součková

9/III/70

Milý příteli,

vždy odpovídám na Váš dopis hned, a tentokrát s velkým zpožděním, ale to vůbec neznamená, že by moje mysl k Vám ochladla. Myslím na Vás často, jste část mého světa, kde zabíráte jedno z význačných míst. Vždy jste tam měl místo, ale poslední roky, roky už zas, je to místo opravdu závažné a živé, i přes ty hory a lesy a řeky. Je to jako s obrazem: když je to Velázquez a přenesete ho mezi indiány, tak se tomu obrazu nic nestane, když ho ovšem ti lidožrouti nerozřežou na obrubu stanu. Že to ovšem i v dobrém případu není pro ten obraz ideální místo, nemusím říkat. Tady mají v Museum of Fine Arts pěknou, opravdu pěknou sbírku moderních Francouzů; není to ovšem ani Paříž, ani Berlín, ani bohatá kolekce, ale pěkná, poměrně. Umění je umění a v tom se myslím spolu shodneme jako bratr se sestrou; to je náš život, řekl by Machiavelli, kterého tak často pomlouvají. V tom jsme se my dva setkali a nikdy nerozejdeme, dá Bůh. Doufám, že snesete toto vyznání upřímného citu; když je to tak na dálku. Zblízka by to nebylo zapotřebí. Na dálku – co bych to neřekla – bolí mě to, že nemohu publikovat česky, ale také nelituji. Měl jste tenkrát pravdu a máte ji dnes taky.

Dostaly se mi onehdy do ruky „Květy“.169 Je to divné, jak ten tón Hrabalův, et consortes, přechází do žurnalistiky. Je v tom něco falešného psát vtipně, ne vtipně, výkonně (efficient) o lavině (tragédii) v Krkonoších a vážně o šantánovém zpěvákovi. Ty tóniny jsou tak jasné, jako v hudbě: dur, když jde o výkonnost, a moll, když jde o cit. Skoro to má určitou hantýrku. Je to hezké, ale není to pravda – staré Rykrovo rčení. Hlavně ta pravda, ale to právě je umělecky to nejtěžší.

Taky pravda, ne sice umělecká, ale pravda: řekla jsem to už shora. Nepsala jsem, protože jsem měla všelijaké zaneprázdnění a v hlavě různé naléhavosti. Fyzicky nápory „atomických“ bacilů; kdepak, to už nejsou ty normální rýmy a kašle atd. Ale už několik dní se dívá obálka Vašeho dopisu, zatknutá do psací podložky na stole. Tenhle týden končí zimní semestr a já jedu na dva týdny do Cambridge, kde budu dělat přiznání daní, práci v knihovně apod. Je ještě zima, ale světla jsou už jarní, už jsem viděla sněženky. Tady na kraji v parku, u něhož bydlím. Dovnitř se nesmí, protože by Vás tam zabili za bílého dne. Všechno, co budete kdy číst či vidět o hrůzách Chicaga, je na denním pořádku. V tom ohledu je Cambridge lepší. Milý příteli, co Vám mohu ještě říci, všechno víte. Pozdravujte upřímně svou paní a buďte oba zdraví a dobré mysli. Budu zas psát a Vy pište, ale jen až se to bude hodit.

Upřímně Vaše Milada

P. S. Toho Peirce Vám pošlu z Cambridge. Kdysi dávno jsem si to koupila, když Jakobson o tom mluvil. Jen mi to zabírá místo. Ten časopis filozofický jsem ještě „nezjistila“. Ptám se, kudy chodím, a jako v pohádce nikdo neví cestu. Tady panuje jen sociologie. Psychologie třebas pozůstává v tom, že student studuje, jak nakupuje průměrná americká rodina. Ten filozof americký, jehož Vy máte na mysli, je někde schovaný v sudě. Ale já budu pátrat dál.

Teď když jsem napsala to postskriptum, přišlo mi na mysl, že jsem neodepisovala, protože jsem dříve chtěla vyšetřit ten filozofický časopis. To je celá a čistá pravda, nezkalenou Vám ji podávám. Nezkalenou? Jsem příliš domýšlivá. Upřímná.

Jakobson tu bude pár dní, ale já zastihnu jen jednu jeho přednášku, kam půjdu ze zdvořilosti víc než ze zájmu, neb to bude těsně před odjezdem. Ale on je opravdu velký muž, totiž jako lingvista, jako vědec. Má ještě mladistvou ctižádost, nepotřebuje ji mít, ale on ji má. On není talmudista. Ale má smysl pro poezii, já myslím, jistě.

6/IV/70

Milý příteli,

poslala jsem Vám z Cambridge (koncem minulého měsíce) toho Peirceho. Protože to je velká kniha, poslala jsem to obyčejnou poštou, a ne letecky, takže to dojde asi dost pozdě. To, co přikládám, nemá žádnou důležitost; jen tak, abyste viděl, že jsem na Vás myslila, když jsem viděla (docela zběžně) tu výstavku ve Fogg Museum.170 Tak mně oči spočinuly na těch abstraktních tvarech a barvách (modré a červené) ani ne tak jako na umění, jako na estetickém vjemu. Nešla jsem na tu výstavu, šla jsem do toho muzea, protože tam je výtvarné oddělení Harvardské knihovny. Pro Vás by to byl pravý ráj; ti studenti tady nevědí, co mají a co se mohou naučit. Kdybych byla měla příležitost studovat při takové knihovně, jako je Harvard College Library, nemusela bych dnes pracně dohánět mnoho vědomostí. Ale já jsem ostatně byla jako ten čmelák v bajce – jehož se pak zeptají, co dělal v létě.

Milý příteli, pořád myslím na to, co jste o sobě řekl: cítím, že vcházím do dobrého pracovního období. Rozumím Vám. Byl tady Jakobson, všichni se křižovali, jak zestárnul; ano, i mně se sevřelo srdce, když jsem viděla, jak opatrně sestupoval z katedry, místo aby seskočil – tak to bývalo, dokonce s trochu nahranou jarostí, křepkostí. Ale to není důležité. Jeho přednáška sice nebyla z nejlepších, ale přece měla jeho kvality – mladistvé – to jest živost, pohotový zájem; bylo to tak, nebo skoro tak, jako když jsem ho poprvé slyšela. Také jsem s Jakobsonem o Vás mluvila (mluvili jsme spolu pár minut); má špatné svědomí a vždycky, když s ním mluvím – jednou za uherský rok – opakuje – kdyby byl počkal jen pár minut! Já Jakobsona znám jako málokdo na světě, já vím. Musíte mu to prominout, on prostě vůbec nemá smysl pro druhého člověka, vidí ho jen ve své perspektivě a jedině tak. Ale zato rozeznává bez omylu intelektuální kvality, i když někdy mluví nebo jedná opačně. To je zas, když v pole vstoupí určité zájmy.

Tady je dlouhá zima, ještě dnes leží na některých místech sníh. A u Vás, slyším, bylo taky hodně sněhu, jak jsme si už o tom psali.

S mnoha pozdravy a stálými vzpomínkami,

Vám i paní Jiřině,

upřímně M. Součková

9/IV/70

Milý příteli,

6/IV jsem Vám dala dopis na poštu a zároveň dostala od Vás dopis. Od té doby se mnoho změnilo, tj. – tenkrát byla zima a dnes je jaro. U Vás to bude asi právě tak. Váš dopis jsem si slabikovala až doma, v klidu. Nevím, zda jste to opravdu napsal, nebo se mi to jen zdá, ale jako kdyby se ten náš vztah opravdu „prohloubil“, mám-li pravdu, tak víte, co tím myslím, a když nemám, tak bych to zbytečně před Vámi rozvíjela.

Že nepřijedete, mě ani nepřekvapuje, jak to tak sleduju. Ačkoliv je záhada, proč někdo se může vypravit s celou rodinou, ale nemá smysl o tom uvažovat. Přečetla jsem právě Pekařovo vydání relace Rašínovy a Piccolominiho.171 Tenkrát měly „zrady“ formát, tenkrát to bylo drama. A musím říct, že ten Piccolomini^172 zrazuje s mnohem větší literární elegancí než Čech. Včera u stolu, v univerzitní kafeterii, jeden Čech rozdělil vše na dva tábory a pak řekl, že ti, kdo nejsou ani v tom, ani v onom, jsou outsideři. Já jsem nic neřekla, jen jsem polkla slinu, protože nevím ani, do kterého tábora on vlastně patří, ale řekl také, že nechce být outsider. Ale kdo chce? Já ne, mně to někdy šlo na nervy, že jsem. Jen tak kratičce jsme nebyli, my dva, jen tak pár měsíců, a když se to tak vezme, jen nedopatřením. Taky mně vždy šlo na nervy, jak si Zeyer stěžoval na to své outsiderství, a to mu tiskli, co napsal, a bylo toho hodně. A ani se neoženil, takový byl nelida, všecko to byly řeči.

Posílám Vám verše. S pozdravem paní Jiřině,

upřímně Vaše Součková

Pohled 173

(Serie epistemologická)

Pane bratře,

verše –

rozvíjí chvíli.

Schod v ulici

verše pučí

v šestnácti

připraveny

v hebké pleti.

Verše ve zdi

kupole v dáli

za zdí v zeleni.

Pane bratře,

jdete –

vchod zazděný

ve vršku stromy

zrána zjara

kupole barokní

nad hospitály

Strahova, zrána

zjara, Volterra

nespatřena

kupole v dáli

nad hospitály

verše zmírají

(v šestnácti)

vchody zazděny

v nepsaném verši

rozvíjí chvíli.

Pane bratře,

květ frézií

v trhu zrána

v Pise zjara

nespatřeny?

Vico Pisana

věž Brunelleschi.

28/VI/70

Milý příteli,

res ad triarios venit^174 – jistě si myslíte – ta má pořád řeči o tom, jak jsem jí blízký atd., a ani neodepíše na dopis. Máte pravdu, když není slovo skutek – pak stojí za zlámanou grešli. Ale přece jen Vám to musím vysvětlit: a) v Chicagu jsem měla „uzávěrku“ školního roku a s tím spojené práce jako uskladnění mých svršků z bytu, neb platím, tj. najímám byt jen na osm měsíců (je to univ. dům) a v létě neplatím nájemné. Navrch všeho jsem dostala chřipku (zde virus); nebyla sice těžká, a já jsem nevynechala ani hodinu (starý rakouský úřada), ale pak jsem už neměla sílu pakovat, skládat kuchyňské nádobí do bedýnky atd., atd. Už jsem měla rezervaci, ale musela jsem let odložit skoro o celý týden. A tady mě čekalo gruntování a v knihovně se nahromadila práce; zkrátka teprve dnes (neděle) „sedám“ a nehoním se. Neříkejte, že Vám nemám takové přízemní věci psát, že Vás starosti posluhovačky nezajímají. Já na Vás myslím, nejen když „řeším“ (já nikdy neřeším, já to nedovedu) otázky, ale třebas když na kolenou drhnu dlaždičky v koupelně.

Ovšem, když jsem dostala Váš dopis, to odmítnutí uveřejnění, to mi vzalo dech, tak asi 24 hodiny, přesto, že jsem to vlastně čekala a že jsem měla čas se na to připravit.175 Ale krev není voda. V té chvíli bych si byla ráda ulehčila dopisem Vám, ale to jsem nechtěla, jak tady říkají, cry on your shoulder.176 Jsem s tím dávno smířená, asi to tak musí být. Ale někdy mě to tíží, jako těžký sen.

Ten článek, o němž se zmiňujete, mi laskavě pošlete, dám, pošlu ho Jakobsonovi (on je teď někde v Evropě). Je zvláštní člověk i vědec. Vážím si ho, ale můj osobní vztah k němu je založen na „minulosti“. A teď je neosobní.

Ad Anka (Anda). Jak bych neznala tu paní, co u Vás byla s manželem. Ale já jsem na tu rodinu šlecht zu sprechen;177 neříkejte jí to, opravdu ne. Mám je sice ráda, ale myslím si, že se mohli ke mně líp zachovat, ale možná, že se mýlím.

Mluvila jsem tady v Chicagu s Leškou, Oldřichem, on sbírá obrazy a zná Vaši galerii. Domluvili jsme se. A to chodíte tak daleko z Leningradské? Copak není Leningradská bývalá Fochovka?

Ty věty jako „trochu příliš brzo a nějak mimo“ – toho teoretika ze Švýcar^178 –, ty já znám zpaměti, kdybyste mě vzbudil v půlnoci, tak Vám to odříkám. Jedině veselý život mnišský, jak říká Chalupecký, stojí za něco. Pane Jindřichu, škoda řečí: úspěch a sláva jsou hezké věci, komu by nelahodily, ale není to unum necessarium,179 jež Vám i sobě přeji. To víte, jsem Lazar, taky bych někdy ráda tahala pilku (každý chvilku / tahá pilku – Rykr), ale když to nejde, nejde to.

Čtu teď právě korespondenci F. X. Šaldy s R. Svobodovou^180 – oba tahali pilku a F. X. dokonce dlouho. Já jsem oba znala, i když jen z dálky. Co mě přivádí v úžas, je ta čsl. neschopnost postavit se k Šaldovi kriticky (ne nepřátelsky). Uznávám, že je to the modern Czech critic, nejvzdělanější intelektuál své doby, citlivý k poezii, často s jedinečným postřehem atd. Píše se o něm často „rytíř ducha“ – musil to být hrozný, i když velmi nešťastný člověk. Když čtu jeho výklad (Svobodové) o Beethovenovi, Schillerovi, Goetheovi, vlasy mi vstávají na hlavě, a to proto, že podobné soudy najdete v jeho kritickém díle. Celkem je jeho postoj kritický – impresionismus a to je asi to, co mi jde na nervy. Je to intelektuální hra vydávaná za hodnocení. On to sám někde říká: nedovedu vyjít ze sebe. Nedovedl mít někoho rád. To Svobodová (v těch dopisech) vychází upřímnější, lidsky. A jeho panegyriky o ní se nedají omluvit ani „láskou“, ani přátelstvím. Ale jindy zas řekne něco, co ho puncuje na société des grands esprits,181 jako třebas v jednom dopise: „Nikdy“ vyhraje. To je skoro jako Mallarmé nebo Kierkegaard, ten byl asi taky tak protivný chlap jako Šalda. Nelida. Zase řeknete, co mi to povídá. Ale komu to mám povědět?

Pokud se týče té výstavy čsl. grafiky na Harvardu, myslím, že by to bylo dobře možné, ale nejlíp by to zařídila paní Mladek.182 Tady je velký cit a respekt pro správnou kvalifikaci. Ale kdyby paní Mladek chtěla nějakou pomoc ode mě, velmi ráda bych cokoli udělala. Jsem tu do konce září.

Dnes ráno bylo jako v Bechyni, a když jsem otevřela okno, zavonělo z borovičky pod mým oknem (včera pršelo). Ale já tam jít nemohu, totiž do Obůrky, a s Vámi si povídám přes moře – tak nevím. Přeju Vám i paní Jiřině pěkné léto. Pojedete někam? Tohle je asi divné psaní, ale bezprostřední, jak s Vámi mluvím dnes 29/VI/70, v neděli odpoledne. Ještě jednou jako vždy mnoho vzpomínek a vroucích pozdravů.

Vaše M.

31/VIII/70

Milý příteli,

díky za dopis. Vidím Vás s Jiřinou, jak sedíte u stolu v Dobříši – vidím tam také Mukařovského, který asi zestárnul. Říká se, že je důležité, jak člověk umírá, a jistě je to pravda v oblasti ducha. Komenský má nejen výchovu stáří, ale i smrti, protože podle něho člověk neumírá. Zdá se, že Mukařovský, abychom opustili vznešenou terminologii, to finále prohrává. Může mu být útěchou, že něco znamenal ve své době. Byl Jakobsonův Golem (ten penízek kouzelný byl strukturalismus) a svého štěstí strůjce, jako každý z nás.

Už nikomu nic za zlé nemám, ale když si tak někdy pomyslím, jak se Češi (s výjimkou pana Chalupeckého a snad ještě tu a tam někoho) ke mně chovali, tak se mi někdy žluč pohne a probudí ty nízké pudy, které jsou v člověku, ale dlouho to netrvá, nikdy. Chalupecký, talmudista, má pravdu: verše se čtou, a dá-li Bůh, budou číst. A na těch vnějších věcech nezáleží, ale jak jsem již řekla: někdy člověk je třtina. Teď když jsem zas jednou ten odmítaný básník, pošlu tu sbírku do Říma;183 vlastním nákladem, dokud jsem v Chicagu, mohu to udělat.

Léto bylo velmi pěkné, dnes je krásný den, jako u nás bývají v září. Dost jsem pracovala.

S mnoha pozdravy a myšlenkami a city, které nevyslovuji,

upřímně Vaše M.

Je to všechno neuvěřitelné –

6/X/70

Milý příteli,

díky za dopis – gratuite^184 (ve smyslu teologicko-filozofickém). Jen tak, z lásky přátelské.

Je to škoda, že to moderní umění je taková Popelka. Tady to hýčkají. Včera tady byla vernisáž (na universitě) přátel Renaissance, já jsem tam byla „zavlečena“. Myslila jsem na Vás. Hlavně vystavovali proces čištění starých obrazů i nových. Také tam byl detail Légera a Picassa. Tam jsem se se zalíbením zastavila. Bylo to nějak prosvícené, u starých obrazů někdy zvětšené – zajímavé věci. Mistr se zkrátka nezapře, ať je to baroko milý pro voko nebo moderní. Moderní američtí malíři (podle mě a šeptám to) jsou většinou mazalové, alespoň, když znáte ty evropské. A tady ti umělečtí kritikové jsou svého druhu estéti, je to jako antiseptická chirurgie, je to – hezké, ale není to pravda – a já na to nic nedám, i když to je jen fakt mé autobiografie. Takový Chalupecký sedí u těch Janoušků a Rykrů –

Jste hodný, že píšete o mých verších. Něco pošlu, jen jak se trochu oklepu. Jste také hodný, když říkáte: nebuďte smutná. Já nejsem a jsou i okamžiky, kdy řeknu Augenblicku: verbleibe doch, du bist so schön.185 Ale jsem jako nahej v trní, byla jsem a budu. S tím se už nedá nic dělat, je to vůle Boží.

Byl tady asi rok Oldřich Leška, lingvista, z Akademie. Znal Vaši galerii a je fanda na obrazy, má vlastní soukromou sbírku – říká. Já nemyslím, že je to duch Vám spřízněný, ale obrazy má rád a kupuje je. Napíšu mu, aby se k Vám přihlásil v galerii.

Ještě jednou díky za dopis.

Upřímně a srdečně Vaše M.

18/X/70

Milý příteli,

musilo Vám znít v uších tento týden, neb jsem 2 × na Vás myslila speciálně, tak říkajíc odborně. Byla jsem totiž – věc u mě nevídaná – na 2 výstavách, výstavkách. První byla v chicagském muzeu, grafická, malá výstava většinou německých expresionistů z let dvacátých: Feininger, Kornfeld, Kandinský, Klee a mezi nimi i Miró (třetího řádu). Myslila jsem na Rykra a na Vás, na oba. Ta doba byla přece jaksi Vaše kolébka. Feininger byl nejzajímavější, jeho kolekce totiž nejlepší ze všeho. Doba Neumannova „Června“186 – Čapek Josef, Rykr included. Od Kornfelda – toho jsem neznala, byla tam suchá jehla – dráha, železnice, tu jeho techniku tenkrát český výtvarník neměl, ani tu fajnovost, ale mohlo to také být od Rykra, ovšem později. Tak jsem se nad tím zadumala, ale ne osobně. Habent sua fata picturae.187 Včera jsem byla na výstavě Balcara, v malé soukromé galerii. Dej mu Pánbu nebe, grafik byl jistě výborný, dvě nebo tři věci (Kafka, pak taková černá figura zezadu konfrontovaná s jinou v chodbě, zřejmě symbolické, a pak ještě třebas posluchači hudby) se mi líbily, ale ty „coctaily“ a slečny se mi zdály módní. Když jeho grafiku položíte vedle takového Feiningera, ptáte se švejkovsky: co má bejt? Uplynulo půl století, a co se stalo? Chápu, že Balcar je „mezinárodní“, že pronikl za stanici Cheb. Tady zakoupilo jeho obrazy, asi tři, chicagské muzeum. Nejsou drahé, asi 150–200 dolarů. Viděla jsem nedávno v jedné rodině obraz syna jednoho slavného francouzského impresionisty za 5000 dolarů! Hrůza, milostivá paní, jak říká monsignore Dvorník. Co tady ty galerie prodávají amatérům, to by stálo za povídku. Neuvěřitelné. I kdyby to byl „pravý“ obraz, je to něco posledního řádu. To jsou hloupé řeči, ale Vy mi rozumíte. Jednou bych si ráda s Vámi pohovořila o Rykrovi (asi nikdy), ale snad budu číst Vaši esej. Když se dívám zpátky, vidím to takhle: veliký talent. V těch kubistických začátcích je malířská verva, kterou byste marně hledal u současných čes. výtvarníků – Kubišta, to je zcela jiný druh. To okno, co maloval Rykr u Lažanských, co viselo u mě v pokoji (kterej hajzlík ho dnes má, to chci vědět, řekl Hurvínek). Pak přišly ty Bauhaus obrazy. Myslím, že většinu jich Rykr přemaloval, nebo snad jsou některé v Chotěboři? I v tom rozumovém umění byly určité malířské kvality – myslím. Pak ten francouzský směr, snad eklektický, ale bohatý. Vpád surrealismu, to jste si Vy a Rykr nejvíc rozuměli – myslím. Ze začátku snad bylo leccos „nestrávené“, ale pak se rozvilo do jeho nejlepšího období, co jste z něho reprodukoval ve svém článku. Ale jaký je to vývoj! Je to možné, že jen ten článek proti Fillovi^188 mu znemožnil malířskou kariéru? Nebo to bylo to, čemu Jíra (v Paříži) řekl eklekticismus? Rykr tím – „zneuznáním“ – trpěl celý život, a přece nic nebránilo, aby byl jeden z nich. U mě to bylo jiné, byla to doba. V 1945 bych byla „uspěla“. Já opravdu nevím, totiž o Rykrovi. Vás měl rád, to vím. Myslím dokonce, že byl ke konci „žárlivý“ na ty Vaše ostatní šóskindy.189 Bartovský, Janoušek a ostatní. Možná, že zaranžoval naše pozdní přátelství.

Srdečně a upřímně zdraví Vás i paní Jiřinu,

Vaše Milada S.

28/XI/70

Milý příteli,

tu „paní“ jste mohl klidně vynechat. Jak jste mohl pozorovat, já jsem toho „pána“ už dávno vynechala. Já se někdy musím zdržet, abych Vám neřekla: Jindříšku drahej, ale protože je ještě ve mně buržoazní element, snažím se ten výraz opsat.

Za prvé odpusťte, že tak pozdě odpovídám, ale měla jsem plné ruce práce, všechno kromě „povinné“ práce musilo ustoupit, i poezie. Měla jsem přednášku a seminář v Bloomington, Indiana, a musila jsem se řádně připravit a při tom ovšem běžely mé ostatní povinnosti. Byla to, jak říká Švejk, „túra“.

„Případ poezie“ vyjde, má vyjít příštího roku v Římě. Ale mě už zase táhne něco jiného, opravdu nového. Už se třesu, abych se tomu mohla trochu věnovat. Vždycky, když už si myslím, že to půjde, něco do toho přijde.

Já myslím, že ta Rykrova „Křížová cesta“ někde zapadla nebo je spíš zničená. Já nevím. Bylo to hrozně fragilní. Jen se nějak pamatuju, ale to je jen zdání, že byla v ateliéru (po výstavě) u Maršnerů, Orion.190 Přišla jsem tam se starým panem Rykrem po Zdenkově smrti, tak se mi zdá, ale tvrdit to nemohu. Že by to byl šafoval do Kolína, se mi nezdá. Mnoho v mé paměti ne zmizelo, ale hluboko zapadlo, to jsou ty mechanismy ochrany. Neříkejte mi, že to je u Strobachů v dobrých rukou, možná, že máte pravdu, ale já to nerada slyším, z osobních důvodů.

To mně mluvíte ze srdce, když píšete o té tuposti čsl. kritiky. Snad to nebyla ani tak zloba, jako bornirovanost – řekl by Šalda.191 Já si upřímně myslím, že mnoho z těch lidí, kteří mluví o umění a literatuře, opravdu „neslyší“ (jako když někdo v hudbě nemá sluch) „nevidí“, jen aplikují na předmět naučené výroky výtvarné a literární. A proč by ne, když malíři i básníci – mnozí – nic jiného nedělají, než že aplikují cizí formy na svoje zážitky. Abdéra je všude. To sokratovské rčení jsem si osvojila od Rykra. Ale odkud je ten slavný výrok o Fillovi, to nevím. Vsadila bych se, že to napsal v té historické kritice o Fillovi do „Národního osvobození“, odkud následkem toho dostal vyhazov. V případě Filla-Rykr k tomu přistoupila skutečná osobní nenávist, zášť. A v takovém případě je to už úplná spoušť. To je „pavlač“ – to taky Rykr říkával. O Šaldovi říkají všichni, že byl rytíř ducha. Vážím si jeho vzdělanosti, u nás nezvyklé, a jeho citu pro umění literární, ale ty lumpárny, co prováděl, třebas s Vrchlickým, to podle mě není žádné rytířství. Naštěstí pravda zvítězí, to všichni ti géniové národa českého říkají, ale nepomyslí, že vona vopravdu zvítězí – by řekl Švejk a možná některý ze současných čes. spisovatelů, těch mladých. Ale kdo na to má čekat!

Goldstücker prý zakládá jakýsi maoismus. To si tedy vychovali na ňadrech, ano, na ňadrech, hada; taky jeden z těch velkých duchů.

Knihu Vám pošlu, spolehněte se, ovšem bude-li k dostání, a také nevím, jak dlouho to bude trvat. Objednám ji v Cambridge, tady to funguje hůř. Odjíždím (letím) 4. prosince a vrátím se prvního ledna. Abyste věděl, kde jsem, kdyby něco bylo nutného.

Přeji Vám i paní Jiřině vše nejlepší k Vánocům a do nového roku, ze srdce a upřímně,

Vaše Milada

18/II/71

Milý pane Jindřichu,

je to élent! Všechno, kromě těch největších věcí. Zima byla hrozná (dnes a včera je obleva), jaká může být jen na krutém kapitalistickém světadílu. To Vy tam nemáte ponětí, co to tady je za hrůzu. Jeden den byla větší zima než na Aljašce. To je pravda, že se tady všude topí jako na parníku, ale – Právě jsem přestála něco, čemu se tady říká intestinal flu, fourty eight hour flu.192 Trvá to krátce, ale přesto. Bolí mě v zádech, mám spáleninu na ruce, bolí mě oko, mám opar v ústech, co Vám mám povídat, a to jen abyste věděl, že není všechno zlato, co se třpytí. Mám moc práce, dodělala jsem přednášku na sjezd lit. v Denveru, o Komenského barokním stylu. Není to vlastenecké, ale doufejme. Je konec semestru, pomalu, zkoušky, musím chystat daňové přiznání, jet do Cambridge, do Denveru – und so verbringt man seine kurzen Tage.193 Tuhle někdo při stole citoval Jakobsona, který zas citoval Goetha: man muss arbeiten.194 A já říkám, že Beethoven, když měl platit činži, napsal na okraji skladby: muss es sein? a sám odpověděl: es muss sein.195 Ještě že nás ti velikáni vedou.

Neříkejte, že já si Vás můžu lehčeji představit než Vy mě. Dovedu si Vás představit jako dnes v tom bytě v Karlíně, pršelo a já byla v černém, tuším s Rykrovým deštníkem. Ale v Praze-Vršovicích, ne. To je pro mě jako představit si Vančuru s Novomeským ve vile Tereze.196 Představím si to, ale ve skutečnosti to bylo jiné. Ne snad, že by někdy na realitě, určitém jejím aspektu, záleželo. Pěkně jste to popsal, tu situaci, a já si ji podle toho představuji, ale jistě to není tak, jak to ve skutečnosti je, v té živé skutečnosti, v té jediné, co to koneckonců platí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Élenty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.