Berge

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Kjærstad

Berge – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

This translation has been published with the financial support of NORLA.

INE WANGOVÁ

Prý ten zločin přesahuje veškeré chápání. Do novin nám zavolal nějaký výletník. Tvrdil, že v jedné zapadlé chatě zatraceně hluboko v lesích Nordmarky leží několik zavražděných lidí. Někdo je porazil jako zvířata. Bestiálně. A mezi mrtvými jsou údajně známé osobnosti. Hodně známé.

Teroristický útok, napadne mě. Tak nakonec to došlo i sem.

Držím v ruce mobil. Chvěju se. Bude tohle navzdory všemu můj šťastný den?

Ta myšlenka mě vyděsí, chci ji zastavit, jenže se šíří dál, nakopává mě, vždyť jsem úplně na dně, nejen v životě, ale i tady, trosečnice na ostrově. Už dlouho mám pocit nemístnosti, jak tu nastrojená a zpocená pozoruju mladé páry pobíhající po pláži jen ve spodním prádle, oslava se pomalu začíná zvrhávat, znovu pročítám tu dlouhou esemesku, chci se ujistit, že jsem se nespletla, pak nechám telefon vklouznout zpátky do kabelky, asi tak jako pistoli do pouzdra, zatímco Marie na mě mává a gestikuluje, abych přišla za nimi a posadila se na deku, dělá legrační obličeje, usměju se, dám najevo, že je mi dobře tam, kde jsem, pozvednu skleničku a současně zamaskuju pohrdavé ušklíbnutí, lítost, jak jsem mohla být tak hloupá a přijmout pozvání na tuhle svatbu, ze všech míst zrovna na ostrov Hovedøya, nevěsta a ženich v bílém, svatební hosté v bílém a já jakbysmet, protože to tak stálo na pozvánce, svatebčané měli kliku, počasí toho pozdního srpnového dne vyvolávalo v lidech touhu pořídit si slunečník a všechno bylo tak nesnesitelně romantické, svatební obřad mezi pozůstatky kláštera a tak dále, slovo Boží a ptačí zpěv a slzy radosti, moderní farářka, pravděpodobně lesbička, hromada frází, velkých, příliš velkých slov o lásce, která je největší ze všeho, bla bla, žvásty, samé žvásty, i když trochu podmanivé, mezi těmi vysokými listnatými stromy to byl hotový keltský rituál s nádechem Tolkiena, hlouček bíle oblečených lidí ve vší té zářící zeleni, četly se verše, padaly polibky na všechny strany, z plastových skleniček se pilo šampaňské, spousty šampaňského, i farářka se prolévala šampaňským, a já obklopená těmi halasnými hovory, které jak se proplétaly jeden přes druhý, čím dál víc pozbývaly smyslu. Na zdraví novomanželů, vykřikla jsem jenom proto, abych dokázala, že se bavím s nimi, lidé začali na kamenných schodech rozvalin zakopávat, zajíkali se smíchy, neměla jsem sem chodit, Marie je mnohem mladší kolegyně z novin, zavraždění, a dokonce těhotná, jak přiznala, bestiálně, mezi jejími vrstevníky jsem si připadala jako stařena, ať jdou do hajzlu, klikaři jedni, a všechno bylo tak otravně neformální a improvizované a rozpustilé, hippies v roce 2008, se čtyřicetiletým zpožděním, o nějakém upjatém svatebním obědě nemohlo být samozřejmě ani řeči, uspořádal se piknik, spousta mrtvých, hosté si přinesli deky a koše s jídlem, zabrali travnatý svah směrem k nejsevernější pláži, k té, co je obrácená k ostrovu Lindøya, a z chladicích tašek začali vytahovat krevety, bílý chléb, citrony, saláty a víno, někteří se na vyhrazených místech pustili do grilování, až se zakrátko kolem skal a po svahu k lesu linul pach pečeného masa mísící se s vůní grilovaných humrů, a všichni se cpali, pili, pronášeli spontánní přípitky, jedna floskule stíhala druhou, a samozřejmě s sebou měli kytary, takže se zpívalo, hulákalo se All You Need Is Love, ať jdou do hajzlu, klikaři jedni, všichni ti nestydatě mladí a krásní lidé, co mají život před sebou, známé osobnosti; někteří tančili, jiní kouřili, a to nejen obyčejné cigarety, a líbalo se ostošest, cicmalo se ostošest, několik párů s hihňáním zmizelo v lese, za chvilku se začnou koupat nazí, říkám si, poznávám tu atmosféru, před patnácti lety bych se taky koupala nahá, teď mě všechno tohle štěstí, a musím chtě nechtě přiznat, že je to ryzí štěstí, jen skličuje, a tak hledám výmluvu, proč se vypařit.

Právě proto spatřuju ve zprávě od Ulrika záchranný kruh, šanci odejít. Ty vraždy. Hromada lidí zabitých v hloubi lesa. Něco větřím, větřím kauzu seslanou shůry. Kdo by věřil, že jednoho z nejkrásnějších dní na konci léta… Nikdo ve městě netušil, že v lese hned za… Jednou se to muselo stát i u nás…

Cítím to. Závan ve vzduchu. Něco se děje. Vítr se obrací.

Poodcházím, nikdo si toho nevšímá, nacházím pěšinu vedoucí strmě vzhůru k Západní baterii, vyvýšenině s výhledem na poloostrov Bygdøy, na muzea Fram a Kon Tiki, na město a kopec tyčící se na severu. Co se v tom smrkovém lese za kopcem stalo? Bestiálně.

Výkřiky z pláže pode mnou nabírají na hlasitosti. Zahlédnu Marii, jak se točí pořád dokola, jako derviš. Neměla by se trochu zklidnit? Opět mě přepadá těžkomyslnost. Odkud se ta melancholie bere? Z vědomí, že hned vedle leží ostrůvek Heggholmen, Heggholmen, kde jsem jednoho horkého svatojánského večera na začátku devadesátých let potkala Martina? Na tom večírku jsem se ani zdaleka necítila nemístně, bakchanálie se odehrávaly ve velké kůlně vyzdobené listím, stojící bezprostředně vedle několika letních příbytků blíž u vody. Na hlavách jsme měli květinové věnce, ze stropu visely lampiony, k jídlu byla parmská šunka s melounem, grilované jehně a spousty jahod, pilo se sudové víno, k tomu dvě kytary a sborový zpěv – když se zamyslím, vlastně se to ani moc nelišilo od svatby, z níž právě teď prchám. Rozdíl spočíval v Martinově přítomnosti. A taky jsem byla mladá, mladší, studovala jsem žurnalistiku, Martin zrovna absolvoval a dostal práci v novinách, já byla na pochybách, zvažovala jsem, jestli nemám školy nechat a pustit se do něčeho jiného, ale Martin mě hecoval, abych dostudovala, říkal, že to je nejdůležitější povolání na světě, že jsme čtvrtá velmoc, sakra, planul nadšením, vsunul mi mezi rty jahodu a já ochotně vklouzla mezi keře a líbala se s ním, oplývala jsem stejnou bezstarostností a bláznovstvím, jaké pozoruju u svatebčanů na pláži pod sebou; Martinovi se v očích cosi zračilo, pohled mu jiskřil, nebyla jsem nadržená, přesto když jsem se mu do těch očí zadívala, nabudily mě; později téhož večera nás prováděli po pozemku jednoho umělce na severním výběžku ostrova, kde jsme dál popíjeli víno, exkluzivní víno, v ateliéru na břehu moře, seděli jsme tam mezi podivnými obrazy a sochami a pili a Martin mi šeptal, že já jsem to nejkrásnější umělecké dílo, taky jsme se koupali, koupali jsme se nazí hned první večer, co jsme se seznámili, líbali jsme se, dělali jsme všechno, co se dělává, když se jedné horké svatojánské noci potkají u fjordu dva lidé a okamžitě se do sebe zamilují. Nebyla jsem opilá, byla jsem nabuzená.

Pocítit vzplanutí. Dávná minulost. Nenávratně ztracená.

Poražení jako zvířata?

Volám do novin, přepojují mě na Jakoba, který má tuhle sobotu všechno na povel, o moc víc toho neví, ale majáčky zběsile blikají, říká, sólokapr, dodává, naši lidi už tam jedou. Kam? ptám se. Blankvann, kousek od Kobberhaugské chaty, odpovídá. Do háje, to se mi snad zdá. Procházela jsem tudy na lyžích cestou na Kikut. S Martinem. S tím debilem Martinem. Podle toho, co se nám doneslo od policie, náš tip sedí, pokračuje Jakob. Někdo ty mrtvé našel dneska odpoledne. Kolik jich je? ptám se. Pět, odpovídá. Možná víc.

Pohled mi ulpívá na svatebčanovi, který ze sebe strhává košili a dává si kus grilovaného humra. Cítím se jako v mlze a šampaňské za to nemůže, víno, pach připáleného masa. Teroristický útok? ptám se dál. Podle všeho jo, přitakává Jakob. Pět zabitých? opakuju. Jo, nejmíň, prý to je úplně šílené, dodává. Kdo? ptám se. To se neví, říká, jeho hlas zní jinak než obvykle. Myslím, že to bude něco šokujícího, pokračuje. Něco, co jsme ještě nezažili.

Znovu se zachvěju, a ne proto, že bych byla vyděšená. Už dlouho mě pronásleduje pocit, že se nic neděje. Nebo že se děje pořád totéž. Nejen v mém životě, ale v celém Norsku. Pro novináře není život ve společnosti blahobytu prosté jakéhokoli utrpení, a ještě s tak zatraceně omezeným rejstříkem událostí, jen požehnáním. Ovšem teď. Něco se děje. Něco je jinak. V neděli ráno zastihla pokojnou zemi po probuzení zpráva o tom, že…

Na to, jak pěkné počasí panuje, je Holmenkollenský kopec podivně temný. Napravo od stožárů se tyčí vysílač Tryvannstårnet – jako raketa, kterou nikdy nevystřelili. A za ní. Sedm osm kilometrů hlouběji do lesa. Nejméně pět zavražděných. Jako by hřeben kopce náhle jako hráz oddělil černé zlo skrývající se za ním.

Už to nevydržím, musím domů, nevím, jestli kvůli té zprávě, kvůli pociťovanému vzrušení nebo kvůli hostům na pobřeží, kteří vstali a s pozvednutými skleničkami za doprovodu kytar zpívají Love Is All Around, vlastně docela čistě, vlastně docela podmanivě, až jsem dojatá, rozechvělá, i když úplně nechápu, proč mě to dojímá a rozechvívá. Martin, pořád dokola Martin. Posílám zprávu nevěstě – těhotné nevěstě –, která se v lepším případě podívá na mobil zítra, a pak opouštím val a procházím kolem rozvalin kláštera dál k molu, kde čekám na malý přívoz, stojím tu sama jen s několika lidmi, kteří se přijeli vykoupat, ze svatebčanů nikde nikdo, ti si objednali vlastní loď, co je odveze do města, kde budou pokračovat v oslavách. Snažím se upírat pohled na nábřeží Aker Brygge, ale něco mi zrak nevyhnutelně táhne nahoru, až se zastaví u Holmenkollenského kopce a sousedního Vettakollenu, které se v soumraku barví do modročerna, jako bych doufala, že v dálce, vzadu, zahlédnu záblesk něčeho. Bestiálně? Byli zastřeleni, oběšeni, rozřezáni? Ve chvíli, kdy nastupuju na přívoz, večerní nebe jako by zastřel nádech apokalypsy.

Je dnes takový den? Jeden z těch, který dá vzniknout dokola se opakující otázce: Kdes byl 23. srpna 2008?

Z okna vlaku projíždějícího po svahu nad Mosskou ulicí vidím ostrov z jiného úhlu a kvůli čemusi v jeho obrysu ho vnímám jako cizí, nepřátelský; podařilo se mi z něj sice uprchnout, ale přesto mě útěk nenaplňuje útěchou, protože mířím z města za životem, který za nic nestojí, který vyplňují dny podobající se jeden druhému jako vejce vejci a spánek, život v úsporném režimu. Vlak je poloprázdný, teď domů nikdo nejede, v takovémhle počasí a tak brzy večer, lidé zůstávají ve městě kvůli zábavě, paří, domů se pak vracejí taxíkem, tak jako kdysi já. Na sedadle šikmo přes uličku někdo zapomněl román v laciném vydání, nebo ho tam nechal schválně, nemám sílu se na něj ani podívat, kdo v téhle době potřebuje romány, místo toho zvednu noviny, jenže jsou hubené, hubené v dvojím smyslu slova, nic v nich není, stránky jsou popsané, ale klidně by mohly být i prázdné. Čtvrtá velmoc, to mě podrž. Civím z okna. Šedou realitu nečekaně zbarvila krev doruda… Norsko vytrhl z dřímoty… Pro pět lidí léto skončilo náhle…

Když vlak vjede do krajiny před Hauketo, fjord zmizí z dohledu. Znovu volám Jakobovi do novin. Vědí něco víc? Po pouhých pár vteřinách vysloví jméno, které mě přiměje se napřímit. Vážně? Stěží udržím mobil u ucha. Jakob jméno zopakuje, je to potvrzené, dodává, vyptávám se dál, ale všechno ostatní zadusí vědomí, že ve své chatě u jezera Blankvann v Nordmarce leží mrtvý Arve Storefjeld, zavražděný – poražený jako zvíře. Jsem otřesená i klidná zároveň, přemýšlím, ačkoli nevím o čem, nepamatuju si, co mi proběhlo hlavou, a jen ze zvyku vystoupím na správné stanici, Vevelstad, a vydávám se na západ ke kolonii řadových domů, míjím tříkolky a hračky zapomenuté na pískovištích, nářadí opřené o stěny zahradních domků, začala jsem tohle místo nenávidět, ne proto, že by na něm bylo něco vadného, objektivně vzato je to příjemná obytná čtvrť, řadovky v jednotném stylu, se zahrádkami před i za domy a s pěšinami mezi, nejsem taky žádný snob, vyrostla jsem v obřím paneláku v Etterstadu, v mnoha ohledech jsem holka z východního Osla, ale teď si tady v Ski připadám opuštěná, vězím v něčem, co se v posledních letech čím dál víc podobá slepému rameni řeky, nebo přinejmenším slepému rameni existence, tohle bylo jen dočasné řešení, než se s Martinem vzmůžeme a nastěhujeme se do nějaké vily, pokud možno blíž k městu, třeba v Kolbotnu nebo v Nordstrandu, i s dětmi a všemi saky paky, a potom přijde na řadu třeba měšťanský dům v zástavbě v centru, nic víc ani míň. Nato jsme se rozvedli. Děti žádné. Naštěstí. Bohužel. Zůstala jsem v řadovce. A celou dobu jsem pomýšlela na to, že se přestěhuju do města. Jenže jsem zůstala. A jsem tu pořád. Odpojená. Na vedlejší koleji.

Kráčím domů v temně modrém večerním světle. Politik Arve Storefjeld je mrtvý. Ministr. Parní válec se zastavil nadobro. Nejde mi to do hlavy, špatně se mi dýchá, musím se zastavit, pak pomalu pokračuju.

Před třemi týdny jsem jednomu nakladatelství odevzdala rukopis, rukopis knihy o Arvem Storefjeldovi. Přijali ho.

Zase stojím, nohy se mi samy zastavily, jako bych nedokázala uvěřit, že je to pravda. Že můžu mít takovou… kliku. To slovo mi naskakuje samo od sebe, chci ho škrtnout, ale prostě tam je. Něco se samozřejmě bude muset přepsat. Předmluva. A kniha musí mít jinou závěrečnou kapitolu. Odkaz Arveho Storefjelda. To je vážně… šťastná náhoda. Nemůžu za to, tohle sousloví mi prostě vytanulo na mysli. Civím na něčí trampolínu. V každé druhé zahradě mají trampolínu. Podobají se… Někdy o tom musím napsat. Že všechny trampolíny symbolizují to či ono. Arve Storefjeld. Panebože. To je ale načasování. Znovu se za ty představy zastydím, přesto je nedokážu zapudit. Určitě prožívám stejný šok jako všichni ostatní, zaplavuje mě stejný soucit, jenže jestli mám být upřímná, pociťuju v těle i onu omamnou změnu taktu, protože mi dochází, jaké se mi najednou nabízejí možnosti. A zároveň netrpělivost, zvědavost: Co teď? Co se bude dít? Uvědomím si, že vrtím hlavou, jako bych tomu pořád nevěřila. Jaká náhoda.

Zapalovací svíčka.

Všechno nabere jiný směr. Tenhle podzim bude patřit mně.

Nemohlo to trvat věčně… Jedno dne ta idyla musela vzít za své… To poslední škrtni. Klišé. Je třeba najít nová slova.

Martin zezelená závistí. Ne, špatně. Ta kauza takovéhle malichernosti, jako jsou vzpomínky na bolestný rozvod, naprosto přesahuje.

Ještěže jsem odjela domů včas. Připadám si poměrně střízlivá. Měla bych teď něco napsat, něco dlouhého. Upozornit na sebe. Už je moc pozdě na to, abych text dostala do nedělního vydání. Ale v pondělí. Přehled. Rozbor významu Arveho Storefjelda. Velikána Storefjelda. Nejznámější osobnosti Strany pracujících, člověka nesoucího jméno třetí nejvyšší hory v Norsku. Většího a důležitějšího pro stranu nežli samotný předseda vlády.

Žádný novinář v zemi neví o Arvem Storefjeldovi víc než já.

Procházím kuchyní, zavírám oči, abych neviděla oblečení, které se válí všude okolo, talíře a hrnky, které nikdo neuklidil do myčky. Abych neviděla prach. Skvrny na podlaze. Do háje, napadne mě nakonec, to je ale bezútěšná existence. Kolonie řadových domků je stejně velká jako ostrov Hovedøya, klášter v ústraní, v němž žiju jako jeptiška bez boha, věnuju se stále stejným činnostem, jednotvárnosti. Hodiny ukazují celou, zapínám rádio vedle mikrovlnky. O vraždách nic, ani slovo, pravděpodobně je ještě brzy, zpráva zatím pořádně „neprorazila“. Stoupám si k oknu v poschodí, dívám se na fasády na protější straně pěšiny, na řadu domů, která se vine do kopce a vypadá nekonečně, zdá se delší než Velká čínská zeď. Na trávníku je puštěný rozprašovač, někdo ho určitě zapomněl vypnout. První rok života o samotě jsem se utěšovala tím, že ze mě může být pozorovatelka, napsala jsem spousty povedených a docela vtipných sebeironických drobniček o životě v té Mekce střední třídy, v idylickém městečku, které se od pohádkového Kardemommeby liší jen tím, že se hned za ním nenachází obydlí loupežníků, ale obchodní centrum, mimochodem jedno z největších v zemi. Psala jsem i o svých výpravách do „jámy lvové“, do labyrintu obchodů, které skrývá nákupní centrum v Ski, o své nakupovací mánii, jíž jsem se vytrhovala z nudy, psala jsem zábavné sloupky do novin a později i do přílohy – samozřejmě kořeněné kritickým zamyšlením o posunu od občana ke spotřebiteli –, ale čím déle jsem tu bydlela, tím byla moje satira šedivější a ubožejší, nenapsala jsem ani slovo o svém rostoucím zoufalství; tahle myšlenka mi najednou připomene trapnou událost z minulé soboty, kdy jsem večer, protože bylo teplo, usnula při otevřeném okně a vzbudil mě rámus, sousedé měli hosty, seděli na zahradě u grilu a něco slavili, mezi stromy měli pověšené barevné žárovky, ten pohled mě odrovnal a odrovnal mě i pohled na vlastní zahradu, nebo lépe řečeno na suchý trávník, protože když jsme se sem nastěhovali, snila jsem o tom, že zahrádku proměním v jakési meditační místo, v japonské zákoutí, s umělým potůčkem mezi pečlivě vybranými kameny, s několika třešněmi a se skalkou porostlou trvalkami kvetoucími v různých obdobích, a nakonec z toho nebylo nic; jenže pouhý pohled z okna na zahradu mě naplnil sklíčeností, přesto jsem sousedy dokázala naprosto zdvořile požádat, aby se ztišili, aby ztišili tu příšernou hitparádu, ale oni se jen smáli a zvali mě, abych se k nim přidala, nic zlého tím nemysleli, ovšem já už se řítila po schodech, ven, těmi zatracenými vrátky na jejich zahradu, a bez rozmýšlení jsem převrátila gril – dobře mířeným kopnutím –, se vším všudy, i s masem a se žhavým uhlím, kdosi se rychle vrhl na trávník pro hadici, sama jsem nikdy žádnou neměla, a oharky uhasil, a místo aby se naštvali, jen se dál smáli a ptali se, jestli dělám bojová umění, měla jsem na sobě příliš velké pyžamo, chválili mě za ten nádherný kop, nabídli mi židli a drink, plaval v něm deštníček, ale byla jsem tak rozzlobená a zároveň mi bylo tak trapně, že jsem se dala na ústup; později jsem si uvědomila, že jsem to udělala, že jsem ten gril převrátila, protože jsem chtěla uniknout, nebyla jsem jeptiška, někdo, kdo se sem uchýlil dobrovolně, já, kdysi vzbouřenkyně, jsem se teď mezi sežehlým trávníkem a skalkou bez květin, za vrčení sekaček a nekonečného grilování u sousedů cítila jako vězeň.

Všechno důležité v životě už bylo za mnou.

Pár hodin předtím, než jsem odjela na onu svatbu, jsem seděla u psacího stolu v místnůstce, kterou jsem nazývala pracovnou, a listovala elektronickým kalendářem. Prázdno. Samá bílá políčka. Důkaz toho, jak jsem bezmocná. Dřív jsem mívala kalendář samou upomínku: obědy, večeře, kamarádky, taky pracovní schůzky, služební cesty, důležité zakázky, uvádění a moderování debat, přednášky, konference pro ženy, pořady v médiích. Zábavné záležitosti. Napadlo mě – a to vědomí mě zavalilo jako kámen: všechno důležité v životě už je za mnou. Moje přistání na Měsíci – jestli to smím tak nazvat – se uskutečnilo už dávno, jako vítr jsem vlétla do norského mediálního prostoru, čtenářům do obývacích pokojů, a zakrátko mě už chválili za můj „mladistvý tón“, za jazyk, který dosud nezazněl, dostalo se mi důvěry, postupně jsem začala psát investigativní reportáže, jež hýbaly světem, alespoň tím norským, a později i portréty, které nazývali novátorskými a které se během společenských večeří stávaly námětem hovorů, jenže pak, aniž mi došlo, že jsem na vrcholu, jsem pochopila, že vrchol už je za mnou.

Život prostý událostí.

V zemi prosté událostí.

Zvedla jsem pohled od prázdných políček v kalendáři a upřela ho z okna. Na každém druhém trávníku byl zapnutý rozstřikovač, vysílal do vzduchu paví ocas kapek. Na hřišti o kus dál závodily dvě děti o to, kdo se zhoupne výš. Nevím, jestli to nějak souviselo s kapkami ve vzduchu, nebo s dětmi na houpačkách, ale právě v tu chvíli jsem pochopila, že nikdy nezískám místo vedoucí rubriky ani si nezajistím manažerskou pozici. A nedostanu práci ve státním rozhlasu ani televizi, o které jsem dlouho snila. Mým problémem je absolutní nedostatek nápadů. Přemýšlela jsem o redakčních poradách, o sžíravé žárlivosti, že špatné nápady mladších kolegů jsou pořád lepší než ty moje, a to z jednoho prostého důvodu – protože já žádné nápady nemám. I když jsem jen civěla do zdi tvořené fasádami řadovek, zatočila se mi hlava; uvědomila jsem si, že se propadám do pěkně nebezpečné spirály. Čekají mě už jen další a další obrátky, níž a níž. Směrem ke konečnému vyrovnání. Ke smrti. V čemkoli, co jsem napsala, jsem se opakovala, v lepším případě vytvářela variace svých nejzdařilejších prací – tu a tam to možná bylo slušně napsané, ale pokaždé chabě vymyšlené. Třeba můj poslední článek v příloze věnovaný Harriet Fettové, manželce slavného kunsthistorika a ředitele státního úřadu památkové péče, této pozoruhodné ženě, které tak nevyhovovaly dobové kulturní kruhy tvořené výhradně muži. Možná zajímavé. A s pěkným obrazovým doprovodem, elegantní grafikou. Jenže dočista nepodstatné. Proč trčím tady, v řadovce v naprosto nezajímavé oblasti, proč nebydlím ve vile v Kolbotnu nebo v měšťanském domě v centru? Proč jsem už tak dlouho nepřispěla něčím zásadním?

Všechno důležité v životě. Za mnou.

Stála jsem tam dlouho, napůl zhypnotizovaná rozstřikovači a rytmicky se houpajícími dětmi, a současně jsem se dokázala soustředit na to, že si budu muset dát pozor, abych neupadla do katatonického stavu, do něčeho nebezpečného; pohrávala jsem si s myšlenkou, že zajdu k lékaři, nechám si od něj napsat antidepresiva, nebo aspoň něco, co mi zvedne náladu. Když se teď nad tím zamyslím, nefňukala jsem tehdy? Nevězel mi, chraň bůh, taky v krku knedlík sebelítosti?

Jenže teď, o pouhých několik hodin později, stojím v témže domě u jiného okna a opakuju si pro sebe, jako bych tomu pořád úplně nevěřila: Arve Storefjeld je mrtvý. A nejen mrtvý – zavražděný. Byl to… je to norský šok podobný tomu, jaký zažívalo Švédsko po smrti Olofa Palmeho. Červený křížek na časové ose národa, co se zaznamenává do učebnic. Vypukne poprask. Když padají letité stromy. Schopností Ine Wangové bude zapotřebí. Zkrátka a dobře všechno je připravené k nevídanému comebacku. K novému přistání na Měsíci. Ne, žádný comeback, Ine Wangová nikdy nezmizela ze scény.

Toto slovo doposud patřilo do slovníku cizích slov… Teroristický útok je něco, co se odehrává jinde… Tuhnu hrůzou. Jásám.

Vytahuju láhev Jacka Danielse, tu, kterou jsem dostala od Ráchel k devětatřicátinám, k „poslednímu roku vzpoury“, dávám si doušek, ne moc velký, jen abych ucítila chuť, náraz v útrobách, abych znovu zažila pocit outsidera z doby, kdy byl bourbon mým každodenním společníkem, a ono to funguje, otevírám skříňku, kterou jsem neotevřela už spoustu let, a vytahuju elpíčko, pokládám ho na gramofon, posunuju snímač tak, že jehla visí nad lesknoucí se kružnicí před třetí stopou na straně B, a upřeně hledím na černý kotouč, který se bez přestání otáčí, až mě pohyb stáhne do víru vzpomínek, pak jehlu spustím na Brass in Pocket a zvýším hlasitost, a jakmile mě kytarový riff, basy udeří do žeber, dávám se do tance, je to ta nejpřirozenější věc na světě, tančím s láhví Jacka Danielse v ruce a zpívám si, text umím nazpaměť už od dvanácti let, ten text mě nikdy neopustil, Chrissie Hyndeová a The Pretenders napsali hymnu pro má pubertální léta, protože já jsem měla brass in pocket, byla jsem special, tak special, a všechno a všechny jsem se chystala přemoct, rukama, nohama, I’m gonna use my, my, my imagination, měla jsem dosáhnout úspěchu, jakému není rovno, protože jsem byla výjimečná, ksakru, byla jsem fakt výjimečná, byla jsem Ine Wang von Etterstad, žádní hajzlové mi nebudou stát v cestě, ani teď, ani později, zpívám si s hudbou, zpívám z plna hrdla, jak se říká, pro jistotu si dávám ještě doušek bourbonu, třebaže mi jeho chuť připomíná sérii strašlivých rán poznamenaných kocovinou, vyhýbám se pohledu do oken, na odraz, který by odhalil, že tančím, že si v bílých letních šatech hraju na vzbouřenkyni v dočista konvenčně zařízeném obýváku v dočista konvenční řadovce v dočista konvenční komunitě ve čtvrti osídlené lidmi, kteří zabíjejí čas tím, že se snaží za co nejkratší dobu ogrilovat co největší množství masa a zapít ho co největším množstvím laciného vína, než pak zase uleví svému neklidu v obřím obchodním centru; zrovna dneska večer nepotřebuju připomínat, že já, ač jsem výjimečná nebo jsem se za výjimečnou vždycky považovala, jsem nedospěla dál než právě sem.

Po whisky mi vyhládlo, na ostrově jsem nesnědla prakticky nic, a tak vytahuju to jediné, co doma jím, chleba a něco na něj, je třeba dodat, že kvalitní chleba, dva tenké, ale tlustě obložené krajíce, dneska je mažu máslem, na něj dávám pastrami, hořčici a okurčičky, které křupají mezi zuby, jako když střílí ohňostroj, dělám si sendvič, svou specialitu, jím ho vestoje z talířku a přitom marně lovím v televizi zprávy; přesouvám se k počítači v pracovně, vidím, že internetové vydání našich novin umístilo zprávu na první místo, stojí tu, že v chatě v Nordmarce bylo nalezeno nejméně pět mrtvých a že policie čin vyšetřuje jako vraždu, jinak se tam toho píše zatraceně málo; co se vlastně stalo, je očividně nejisté. Žádná jména. Jako by chtěli být opatrní. Nevyvolávat paniku. Ale já vím, že na Jakobovy zdroje je spoleh. Vypadá to, jako by je někdo popravil, tvrdil Jakob. Vracím se do obýváku k televizi, přepínám dál, a zatímco dojídám sendvič, vestoje sleduju nicneříkající pořad. Dál přepínám. Samé nicneříkající pořady. Televizi vypínám, na lesklé černé obrazovce spatřím vlastní postavu.

Arve Storefjeld je mrtvý. Jaké neštěstí. Jaká šance. Jaké pohádkové štěstí.

Nacházela jsem se v nejnižším bodě životní sinusoidy. A pak se stalo tohle.

Myslíš si, že řídíš svůj život, ale když se otočíš, spatříš jen dlouhou řadu náhod.

Vždycky jsem náhody vítala. Říkám jim zapalovací svíčky. Maličkosti, které můžou něco zastavit a něco jiného zase spustit.

Poprvé jsem doopravdy začala chodit s klukem v sedmnácti a rychle jsme dospěli do fáze, kdy jsme byli z intenzivního ocicmávání v obličeji celí rudí a nateklí. Toužila jsem udělat další krok, jenže Christian váhal. Jednou máma s tátou a s mladší sestrou odjeli na víkend na chatu v Lyseren a já zůstala sama v bytě v majestátní budově, které se neřeklo jinak než etterstadský zámek. V sobotu večer jsme se s Christianem tak dlouho na pohovce mazlili, líbali a hladili, až jsem to málem nevydržela. Byla jsem toho názoru, že jsme dost zralí na to, abychom posunuli hranice ještě dál, a navrhla jsem odebrat se do postele, ale Christian nechtěl, a nakonec musel domů; bydlel v Årvollu, doprovodila jsem ho ke skútru, jenže se mu nepodařilo nastartovat, to bude svíčka, tvrdil. Tak to bys tu mohl rovnou zůstat přes noc, ne? navrhla jsem a on se podvolil, přespal a takhle jsem přišla o počestnost, kvůli zapalovací svíčce, jak mě napadlo později; ráno přivezl nějaký Christianův kamarád z Årvollu novou svíčku a Christian mi tu starou dal, schovala jsem si ji a všude ji s sebou nosila, i poté, co jsme se rozešli a já začala studovat žurnalistiku, občas jsem ji pokládala před sebe, když jsem měla něco napsat. Hledej zapalovací svíčku, říkala jsem si a s touhle pomůckou jsem u mnoha reportáží a portrétů nacházela překvapivé úhly pohledu.

A teď jsem dopsala knihu o vznětlivém pohlavárovi Strany pracujících Arvem Storefjeldovi, a když se tak zamyslím, rozechvívala mě při odevzdávání rukopisu určitá nejistota, byla to koneckonců moje první kniha, chtěla jsem zkusit něco nového, odvážného, rozhýbat stagnující kariéru, už bylo pozdě odjet do zahraničí a vrhnout se do nějaké válečné zóny, jezdit v neprůstřelné vestě, stát se novou Lisou Lindbækovou, z jejíž knihy Hořící země mi Martin nahlas předčítal v posteli, když jsem vedle něj ležela vyčerpaná souložením, pořád coby studentka vysoké školy; v nakladatelství taky trochu váhali, ale zřejmě hlavně kvůli formě, což mě štvalo, protože na formu jsem byla hrdá nejvíc, na metodu, kterou jsem použila, protože kniha nesledovala Velikána otrocky rok za rokem po celý jeho život, nýbrž přeskakovala z jednoho tématu na druhé, a navíc se dotýkala mnoha různých jevů, které ovšem vesměs nějak souvisely s politikovým životem, a já dokonce během práce pocítila závan inspirace – skoro zapomenutý jev –, a teď, s Velikánovou smrtí, si najednou uvědomuju, že je to dobrá kniha, i v nakladatelství pochopí, že je to dobrá kniha, že je dokonalá v té podobě, jakou má, že je to kniha, kterou si právě teď bude chtít přečíst strašná spousta lidí. Možná jim dokáže dokonce poskytnout útěchu, říkám si. Této knize nedáváme ocenění v podobě hvězdiček, dáváme jí do vínku naše nejupřímnější doporučení: Přečtěte si ji!

Toho nedělního rána mi oči ze všeho nejdřív spočinou na zelené tapetě, která má natolik surrealisticky ohavný vzor, že v průběhu let prohluboval každičkou kocovinu. Po nastěhování jsme prohlásili, že tapetu vyměníme, ale nikdy na to nedošlo, ani poté, co jsem v domě osaměla; utěšovala jsem se tím, že je v pořádku si tu nevkusnou tapetu nechat, protože mi každé ráno po probuzení připomene, že odsud musím vypadnout.

Pak si vzpomenu na včerejšek a okamžitě procitnu, a nejen to, pocítím v těle hnací sílu, která je nová, pocítím netrpělivost, díky níž jen o pár minut později vařím v kuchyni kávu. Před pouhými čtyřiadvaceti hodinami jsem stála bez hnutí. Teď jsem v pohybu, nebo vlastně v trysku, napsala jsem knihu o Arvem Storefjeldovi, „parním válci z Bjølsenu“, knihu, k níž jsem možná neupínala příliš velké naděje, ale teď Velikán za neuvěřitelně dramatických okolností zemřel. Nedokážu tu myšlenku zadržet: jako na objednávku.

Případ se stihl dostat na titulní stránku ranního vydání našich novin. Zveřejnili i zprávu o tom, že mezi zavražděnými je ministr dopravy a spojů Arve Storefjeld. Avšak uvnitř se nepíše skoro nic. Kontroluju internetové deníky. Ani ty nepřinášejí víc informací. Pořád se ví jen málo. Nebo to nikdo nechce sdělit. Nacházím krátká shrnutí Storefjeldovy kariéry, první reakce, špičky Strany pracujících dávají průchod zděšení. Jaká je to pro partaj ztráta. O teroristech nic, o provedení vraždy nic. Vracím se do kuchyně k titulní stránce novin. Ponurá fotografie hřebene kopce na sever od jezera Blankvann. „Co se stalo?“ ptá se titulek.

Znenadání se mě zmocňují pochyby. Možná vnímám ponurost snímku jako varování. Opravdu se mám do toho případu vrhnout, napsat komentář? Mohlo by to ohrozit moji knihu? Nemělo by jí to spíš prospět, přitáhnout k ní pozornost, zvýšit prodej? Že se projevím jako působivá komentátorka. Já jsem působivá komentátorka, nebo jsem alespoň bývala.

Podle očekávání se mi hned dopoledne ozývají z nakladatelství, nevolá mi redaktor, ale ředitel, omlouvá se, ví, že je neděle, a bla bla bla, celá ta událost je samozřejmě strašlivá, nepopsatelná a bla bla bla, nicméně chce jen říct, musí říct, že si přečetl můj rukopis a ano, jistěže, přitakává, když slyší, jak se divím, ačkoli mě to jeho „jistěže“ nijak nepřesvědčuje o tom, že ho opravdu četl, každopádně pokračuje v tom smyslu, že nakladatelství teď kvůli oněm nadmíru nešťastným okolnostem a bla bla bla, kvůli nutkavé potřebě poznat oběti a bla bla bla udělá maximum proto, aby byla kniha dokončena co nejdříve, což znamená za tři týdny, nejvýše čtyři, dodává, a nedokáže skrýt horlivost, chválí moje břitké pero a nakonec prohlašuje, což má od redaktora, že přirozeně budu muset upravit určité detaily, klid, jen drobnosti, plus přepsat předmluvu a dodat novou závěrečnou kapitolu, na což mu odpovídám, vlastně mu skáču do řeči, jsem Ine Wangová, opět sebejistá, že už na tom pracuju ze všech sil, a nevím, proč to říkám, ale dodávám, jako by to byl prodejní slogan, dobrý blurb, že Arve Storefjeld – bez ohledu na hodnocení jeho politického významu – bude mít pro stranu větší cenu mrtvý než živý, a po téhle poznámce se na druhém konci rozhostí ticho, dlouhé ticho, a pak, ano, ovšem to byste nejspíš neměla nikam psát, radí ředitel, víte, někdo by si to mohl špatně vyložit, víte, musíme brát určité ohledy, chápete, co tím míním, a já odpovídám, že ano, samozřejmě, jen mě to tak napadlo, a v okamžiku, kdy pokládám telefon, mám všechno v hlavě, celé pasáže, cítím inspiraci, hořím, jsem schopná naškrábat během jediného dne, během několika hodin, padesát stránek, ve špičkách prstů pociťuju mravenčení, a než mine dopoledne, mám deset stránek heslovitých poznámek, vět, celých fragmentů načmáraných rukou, jež se můžou rovnou začlenit do rukopisu, i formulací, dokonalých a úderných, které se mi najednou vynořují z podvědomí. Miluju psaní, vždycky jsem ho milovala, ráda připojuju slovo ke slovu, navazuju větu na větu, zprostředkovávám nečekané souvislosti, pouštím se do případů z jiných úhlů než ostatní, a jestli to nebylo zřejmé předtím, tak teď jasně vidím, že kniha o Arvem Storefjeldovi je ambiciózní a úctyhodný projekt, protože jsem původně chtěla psát o realitě, norské realitě, a Velikán je norská realita, tedy byl, protože teď leží norská realita bez života daleko v lesích, „popravená“, jak řekl Jakob.

Ve chvíli, kdy odložím pero, pocítím vzrušení, smýkne mnou, jako námi smýknou vlny od vlastní lodi, když ubereme rychlost, srdce mi buší a já si ten stav vychutnávám, užívám si pohled na hustě popsané stránky, šipky vedou k dalšímu textu na okraji, užívám si probuzení z letargie, pocit, že jsem plná síly.

Ale kdo jsou ti ostatní mrtví?

Zapomněla jsem na jídlo, připravuju si tlustě obložený sendvič, klasický club sendvič, až na to, že se spokojuju se dvěma krajíčky chleba, ne se třemi, vkládám mezi ně plátky krůtího masa, slaninu, rajče, majonézu, salát, hltavě jím a přitom stavím vodu na čaj. Dneska si musím udělat zelený, říkám si. Tohle je bez debat den pro zelený čaj. A pro tlusté sendviče s krůtím masem a se slaninou.

Po celý zbytek neděle sedím v řadovce v Ski a sepisuju analýzu, přehled, který hodlám dostat do pondělního vydání, ovšem musím mít dostatečně dobrý nápad, Den, který zlomil vaz norské naivitě…, listuju poznámkami o Arvem Storefjeldovi, pátrám po něčem, co by se dalo použít, po nějakém okamžiku, nějaké myšlence, které se nedostaly do knihy, pročítám všechny stránky s pointami, vybroušenými formulacemi, citáty, epizodami, které jsem si zaznamenávala při rozhovorech s ostatními o jeho osobnosti, o létech na obecné škole v Bjølsenu, na reálce v Sandakeru, na vojně – sloužil ve Finnmarce, což osvětluje jeho lásku k severnímu Norsku, a tím i jeho popularitu tamtéž: „Potřebujeme lepší spojení mezi rozmazleným jihem a hrdinným severem!“ Během ropné krize v sedmdesátých letech, ještě před poslaneckou kariérou, se stal přes noc slavným díky tomu, že v nějaké televizní debatě odhodil obří opasek, až to v zákulisí zařinčelo – opasek měl tak mohutnou sponu, že v divácích mohl vyvolávat dojem, že jeho majitel je předsedou odborových svazů pracovníků v hutním průmyslu: „Teď sakra nejde o to, aby si obyčejní dělníci opasky utahovali, ale aby si je mohli trochu povolit,“ vykřikl. „Přece neponeseme na bedrech břemeno výkyvů téhle špinavé kapitalistické hry.“ Jindy nosíval staré námořnické kabáty a obnošené kapitánské čepice se štítkem, jako by chtěl voličům připomenout svého dědečka z Østfoldu, člověka, který pracoval coby lodivod a ke stáru se stal rybářem. Politiku opustil její lodivod… Sedím za psacím stolem a listuju poznámkami, čtu si o Velikánově působení v roli mezinárodního tajemníka odborových svazů, o cestách do zahraničí, zejména do Jižní Afriky, předtím než pustili Nelsona Mandelu z vězení, Naše mezinárodní svědomí umlklo…, čtu si o jeho ženě Mosse, která pracovala v Konfederaci odborových svazů a později v odštěpivší se nadaci Fafo zabývající se sociologickým výzkumem, a o její předčasné smrti, vytvořila jsem si hotový malý archiv o Velikánovi a jeho rodině, poznámky a výstřižky jsem roztřídila podle témat, zařadila je do plastových košilek.

Kniha vznikla náhodou. Zapalovací svíčka.

Před více než rokem, v létě 2007, jsem dostala zadání sepsat portrét Arveho Storefjelda. Zrovna tehdy vydal několik nezvykle ostrých politických prohlášení, jako by chtěl upozornit na probíhající boj před komunálními volbami. Rozhovor mi poskytl v Dovre, sám totiž trval na tom, že se sejdeme na horách, a vzpomínám si, že jsme s fotografem vyjížděli časně zrána a že jsem se těšila, protože ráda sestavuju portréty známých lidí, líbí se mi ta výzva napsat něco nového o člověku, o němž si všichni myslí, že už všechno vědí, a jestli se můžu něčím chlubit, pak je to moje schopnost přimět lidi, včetně rezervovaných jedinců, aby o sobě řekli něco překvapivého, pojmenovali zkušenosti, které dosud nepojmenovali, vylovili z paměti vzpomínky, které nikdy předtím na světlo nevytáhli, byl by z tebe dobrý katolický kněz, řekl mi jednou Martin, když jsme ještě byli svoji, umíš přimět druhé, aby se ti vyznali; několik zpovídaných mi dokonce po rozhovoru poděkovalo, protože teď poprvé ve svém životě vytušili nějakou návaznost, příběh, který se pod tím vším skrýval; takže když jsme dorazili k Dovreským horám a zahnuli vpravo do údolí Grimsdalen, na setkání s Arvem Storefjeldem jsem se těšila, zanedlouho potom jsme s menšími obtížemi našli odbočku k Velikánově chatě nebo spíš osadě, protože na místě stál celý hlouček domků se střechami porostlými trávou. Byl úchvatný letní den s modrým nebem a s vysokými, poněkud výhrůžnými mraky, s krásným světlem, Velikán nás podle horalských zvyků osobně přivítal na dvoře, měl na sobě předvolební převlek, jak se vyjádřil, bílou košili s vyhrnutými rukávy a v náprsní kapse ručně balenou cigaretu – bylo o něm známo, že sako zahazuje, jen co se naskytne příležitost, jako by chtěl ukázat, že je připravený pustit se do práce, i když má na sobě bílou košili, a já musela přiznat, že na těch košilích něco je, byly tak bílé, že se člověk pídil po slovech, která by umocnila přídavné jméno bílý, a jako na zavolanou se Velikán hned svěřil, že si vyprané košile věší venku, aby je vybělilo slunce, tohle vykládal na dvoře, široce rozkročený, palce zastrčené právě za ten opasek, který se před dávnými lety proslavil po celém Norsku.

Král slunce, poznamenala jsem si do notesu, ale nakonec jsem ten výraz nepoužila.

Travnatému svahu pod námi vévodil Král hor, černý Chevrolet Blazer, který patřil Velikánovi už od dob, kdy v roce 1977 odešel ze Správy silnic, a v němž občas objížděl politické mítinky i poté, co se stal ministrem dopravy. Vymlouval se, že jde o to přitáhnout pozornost, a auto s burácejícím osmiválcovým motorem a s pneumatikami, které člověka dokázaly dopravit i do nejzapadlejších koutů země, skutečně pozdvižení vyvolávalo. Zrovna při volebních kampaních se moc ekologicky nechovám, tvrdil. Tedy, spousta lidí měla za to, že to platí i jindy. Velikán by nikdy nepřiznal, že nenávidí vlaky, ale když si prosadil svou, budovaly se silnice, silnice, silnice, za každou cenu. Chcete-li získat nějaké hlasy v západním Norsku, někde u zapadlého ramene fjordu obklopeného vysokými horami, nemůžete si stoupnout na náměstí a bájit o vysokorychlostní železnici, prohlásil.

Po krátké prohlídce jsme se vrátili na dvůr. Na hezčím místě měl chatu už jen Trygve Lie, u Ruglského jezera na sever od Rørosu, rozpřáhl Velikán paže, aby se pochlubil. Byl na něj zajímavý pohled, jak tam tak stál, hřívu vlasů sčesanou dozadu, a oči se mu při úsměvu zužovaly do čárek, dokonce šikmých – karikaturisté ho odjakživa milovali. Občas si říkám, jestli bych si neměl změnit jméno ze Storefjeld na Raudberget, pronesl žertem, když pózoval fotografovi před hlavní chatou, za níž se tyčila hora téhož jména. Bude to úžasné, říkala jsem si pořád dokola. Arve Storefjeld v Dovre. Ta monumentální sebejistota a hory se k sobě hodily. Odjakživa jsem byl levičák, já se tak sakra už narodil, smál se hlasem ochraptělým letitým kouřením, pokud mu ovšem nezhrubl agitacemi a nesčetnými proslovy, nekonečnými diskusemi a syrovým smíchem. Vždycky zdůrazňoval důležitost stranické organizace, jeho přednášky byly žádané a nejspíš se zúčastnil všech stranických schůzí v zemi, ať už se svým chevroletem, nebo bez něj.

Základní kámen. Zavrhla jsem ten výraz, ještě než jsem ho dopsala.

Posadili jsme se na zápraží chaty a rychle navázali kontakt, zároveň jsem si však uvědomovala, že nesmím propadnout jeho královskému šarmu, ztratit soudnost. Zeptal se mě na rodiče, a když jsem mu odpověděla, že matka pracuje u pošty a otec je zaměstnancem osloského dopravního podniku a že jsem vyrostla v etterstadském zámku, měla jsem přijímačky úspěšně za sebou. Na novinářku to není špatné, poznamenal. Jsem výjimka, přitakala jsem. Jsem tak výjimečná, zpívala jsem si v duchu a hned jsme se do toho pustili, ochotně a zevrubně odpovídal na všechno, na co jsem se ho zeptala, a nádavkem k tomu jsem dostala hromadu šťavnatých kleteb. Zrovna toho dne ho trápil úbytek učňů v řemeslných oborech. „Hergot, vždyť ničím jiným než výučním listem se přece hrději mávat nedá!“ vykřikoval na celý dvůr. Nejraději by rozhovor poskytl během horské túry, ale protože jsme se museli téhož dne vrátit, nestihli bychom to, a tak mi místo toho vylíčil, kam si vodí hosty, obzvláště protivníky, kousek na sever od vesnice Dovre, kde vždycky zaparkují a on je žene nahoru starou Královskou cestou, což je poutní trasa, jak z nich vyždímá síly rychlým stoupáním na Brattbakken, chápete, ten úsek je zatracená štrapáce, chechtal se, jako by ho těšilo trápit druhé, však na téhle túře změkla celá řada drzých oponentů, když jsem jim cestou v symbolických obratech vykládal o lidském údělu za starých časů, chlubil se. Ale oni mi to pak všechno odpustí, jakmile dorazíme k Allmannarøysa a před námi se otevře výhled na sever na masiv Snøhetty. Tam byste si mě měl vyfotit, sakra práce, obrátil se k fotografovi, to je moje nejoblíbenější místo v Norsku. Úplně na vrcholu Brattbakkenu, se Snøhettou před sebou. Ti chlapíci, co sepisovali v Eidsvollu ústavu, říkali krucinál o Dovre pravdu, dodal. Tyhle hory nepadnou.

Jenže v lese něco padlo, říkám si doma v řadovce při vzpomínkách na návštěvu salaše pod horou Raudberget.

Rozhovor mi poskytl spoustu drahocenných informací o Velikánově příbuzenstvu, o časech u Správy silnic, o tom, co ho formovalo, ale nakonec nejlépe zafungovalo něco, co si všichni zapamatovali, drobnost, která vyplula na povrch, když Velikán po obědě – přichystal nám bramborovou směs na pánvi, typické předvolební jídlo – dostal chuť na whisky. Nabídl i nám, jenže my se chtěli při dlouhé cestě nazpět v řízení střídat. Vytáhl láhev Glenmorangie – dárek, jak zdůraznil – a já si všimla, že si nalévá do skleničky od nějaké pomazánky, a protože na ní ještě zůstal kousek štítku, dovtípila jsem se, že obsahovala arašídové máslo. Když si všiml, kam se dívám, pustil se do výkladu o potravinářské firmě Mills, o téhle norské značce a o osloské čtvrti Grünerløkka, kde firma sídlí, o tom, jak je na ni pyšný, a že si vždycky kupuje kaviárovou pomazánku, vlašský salát a arašídové máslo právě od Mills, a já pak tenhle detail použila jako leitmotiv – ostřílený politik hltá drahou sladovou whisky ze skleničky od arašídového másla tak, jako dítě pije mléko – a taková maličkost prozradila mnohé o tom, z jakého prostředí pocházel a kým se stal. Ten výjev se mi líbil. Popravdě řečeno bych se tehdy ráda napila s ním.

Následně mě kontaktovalo jedno nakladatelství. O Arvem Storefjeldovi zatím nikdo nenapsal knihu, což je zvláštní, protože patřil k postavám, na něž má každý nějaký názor. Nabídku jsem okamžitě přijala, i proto, že znamenala šanci pustit se do něčeho nového, vyprostit se z nečinnosti, nechuti, a třebaže kniha měla několik vad na kráse, stejně jsem byla spokojená s její formou, s tím, že jsem se odvážila poskládat ji z řady poměrně krátkých odstavců oddělených prázdnými řádky, a nezřídka s velkými tematickými skoky, neboť jsem nepsala jen o jeho kariéře ve výboru pro dopravu nebo na ministerstvu, prokládala jsem to drobnými líčeními Lomu a Rørosu, odkud pocházeli jeho prarodiče z matčiny strany, a Kråkerøy, kde měla kořeny rodina jeho otce, vyprávěla jsem o šroubárně Christiania Spigerverk, kde pracoval otec, a o koloniálu ve čtvrti Sagene, kde za pultem stála matka, o Bjølsenu, městské části, kde Velikán vyrostl, a o Voldsløkka, kam chodil na atletiku házet diskem, sepisovala jsem krátké, téměř esejistické kapitoly, o Správě silnic hlavního města Osla, kde strávil prvních deset let svého profesního života, psala jsem o síti osloských ulic, kterou znal Velikán líp než kterýkoli taxikář, a o asfaltu, materiálu, k němuž měl tak blízký vztah. „Jediná vůně, kterou mám radši než vůni čerstvých vaflí, je pach čerstvého asfaltu.“ Zabrousila jsem i ke dvěma jeho oblíbeným spisovatelům, Toru Jonssonovi a Johanu Falkbergetovi, a k dalším záležitostem, samozřejmě jsem to prokládala pasážemi o Dovre, o královských cestách a poutních trasách, z knihy se stal konglomerát o člověku, jenž byl sám konglomerátem.

Kousek Norska, jak stojí na žlutém obalu oblíbené mléčné čokolády. Ani to jsem nepoužila. Samozřejmě že ne.

Setkali jsme se v tom období vícekrát a já do knihy zapracovala několik rozhovorů, v nichž jsem ho nechala říkat, co mu slina na jazyk přinesla, hlavně o politice, poskytla jsem mu možnost, aby ovlivnil jejich vyznění probíráním srdečních témat, kterých měl na tucty a v nichž používal pečlivě vybrané metafory z oblasti rybářství, lodní navigace a železářské výroby, ale pak jsem je zformulovala tak, aby vyzněly přívětivě, i proto, že jsem mu v nitru záviděla, obzvlášť rušný domov v Maridalské ulici, v jednom z opravených bývalých dělnických domů přímo u řeky, zdánlivě srdečný vztah mezi otcem a dvěma dospělými dětmi, výměny názorů, žertování, otevřenost, pohostinnost, uvědomovala jsem si to, protože jsem sama byla bezdětná, žila sama a toužila bydlet v centru Osla, mít starý dům v Maridalské ulici, naplňovat ho světlem a teplem. Dětmi.

A teď je mrtvý. Děsí mě to. Moje zděšení je nefalšované. Mám pocit, že ho znám. Že jsem ho znala.

Něco spadlo. A dopadlo ztěžka. V sobotu se Dovreský masiv otřásl. Mohla jsem to napsat takhle? Alespoň v mentální rovině to sedělo.

Konečně se mi dostalo odměny za celoroční snažení. Vedla jsem před ostatními o čtvrt koňské délky.

Dívám se z okna, přímo do jiné řadovky, jednotlivé body komentáře mám v hlavě, pouštím se do práce, píšu rychle, všemi deseti, uvidím, jestli text obstojí. Doma pracuju pořád na iMacu G3, má barvu, která při uvedení tohohle malého zázraku na trh vzbudila velikou pozornost: svítivě limetková zelená, odstín mi pokaždé připomene želatinové zákusky z dětství a nevím, jestli je to nostalgie, jenže psaní na tomhle počítači ve mně vyvolává zvláštní rozkoš, možná to souvisí s jeho inovativním designem, počítač z průsvitného plastu má takřka vejčitý tvar, možná za to může nějaký hmatový vjem, vybízivě měkký pocit v okamžiku, kdy mačkám klávesy; ale jo, bude to dobré, bude to víc než dobré, volám do novin, dostávám na linku šéfa zpravodajství Foyna, kvůli teroristickému útoku u jezera Blankvann je v práci, tady se maká podle hesla všichni ke strojům, sděluje mi a je nažhavenější, než si ho kdy pamatuju, představuju si postaršího generála, který se konečně zase vydal do bitvy. Pracuju ve víkendové příloze, ačkoli občas napíšu i něco pro noviny; oznamuju mu, že budu mít zakrátko hotový článek, něco mezi příspěvkem do rubriky Ideje a politickým komentářem, objasňuju mu námět i stanovisko, jaké jsem zaujala, říkám, že to chci zveřejnit zítra, v pondělí, a Foyn mi dává zelenou, limetkově zelenou. Skvělý, Ine, pronáší, zrovna jsem ti chtěl volat, vždyť vím, že právě dopisuješ o Storefjeldovi knížku. Máme s Foynem dobré vztahy, tu a tam šlapeme v posilovně vedle sebe na rotopedu a klábosíme. Ptám se, jak to vypadá. Odpovídá, že už identifikovali i ostatní zavražděné, ale že policie zatím nechce zveřejňovat jejich jména.

Aha, a kdo je to? zajímá mě, cítím mravenčení ve špičkách prstů, nevím, jestli za to může nervozita, nebo bušení do klávesnice. Dcera, odpovídá Foyn. Ty myslíš Gry, Gry Storefjeldovou, vyhrknu, musím polknout. Tu, o které si všichni myslí, že bude – opravuju se – že mohla být předsedkyní vlády? Jo, tu, potvrzuje Foyn. Odmlka. Den, kdy Norsko přišlo o nevinnost. Kdo jsou ti ostatní? naléhám. Jeho družka, navazuje Foyn. Sofie Nagelová, říkám, konstatuju. A Jules Lefebvre, přítel Gry Storefjeldové, pokračuje Foyn. Ten Francouz, mumlám si pro sebe. Odmlka. Slyším, že Foyn s něčím zápasí, a když Foyn zápasí, tak to znamená opravdu výjimečný stav. A malá holčička, Lefebvrova dcera, dodává. Hrůza, poznamenává. Devítiletá. Zavražděná. Prostě hrůza.

Končíme hovor. Trvá mi celé minuty, než řečené vstřebám. Rozměr toho činu. Tisknu si ruku na srdce, jako bych chtěla zpomalit tep. Znovu se přihlásí pochyby: Neměla bych tuhle děsivou matérii nechat být? Nemám radši zůstat ve známých vodách, ve své takříkajíc řadovkové existenci, ve svém bezpečném klášteře? Co když se tím všechno jen rozdmýchá, všechno jen zhorší? Ani tu myšlenku nedokončím a už cítím, jak mě svrbí prsty. Teroristický útok způsobil Norsku nenahraditelnou ztrátu… Umírají ti nejlepší…

Musím na vzduch, házím přes sebe flísovou bundu a vycházím z domu, vydávám se po pěšině k blízkému jezírku. Upřímně řečeno jsem dlouho zvažovala, jestli nemám jako novinářka skončit. Od samotného začátku na výsluní, kdy jsem psala o Davidu Bowiem, o jeho různých fázích a rolích, nečekaných změnách hudebního stylu i oblékání, jsem přemýšlela o tom, že by v průběhu života mělo být možné projít několika reinkarnacemi; už tehdy jsem si uvědomovala, že moje kariéra hudební publicistky bude krátká, že budu neustále měnit pole působnosti, od kultury přes zpravodajství a investigativní žurnalistiku až k feature a k… Možná bych si měla rozšířit vzdělání, říkám si na cestě k jezírku, Pokojné jezero Blankvann se stalo jezerem mrtvých, možná bych měla začít učit, říkám si, otevřít si kavárnu, cokoli. A taky mě zneklidňuje vývoj v branži, skutečnost, že noviny, a zvlášť bulvární, píšou čím dál víc pro společnost soustředící se na skandály, už mě šíleně nebaví ta neutuchající honba za novinkami, které dokážou vyvolat rozruch, jako by cílem bylo prohlubovat lidské pohoršení, až na to, že tahle pohoršlivost nemá ani cíl, ani smysl, jako by měl novinář jen prokázat, že umí na pár vteřin rozfoukat lidem v mozku plamen – o nic víc, než dokáže drogový dealer, kterýkoli Dr. Feelgood –, a stejné je to s druhým extrémem, s povzbudivými zprávami, jednou absurdnější než druhou, a to nemluvím o tom, jak noviny zoufale dychtí po tom nakrmit spotřebitele drby – v podstatě nejde o nic jiného než o dodávání materiálu, jímž se zabíjí čas a který slouží k rozptýlení –, k čemuž teď ještě přibyla sociální média, jak je lidé pojmenovali, a tak se opakovaně ptám sama sebe, jestli my novináři brzy nebudeme na odpis nebo přinejmenším neztratíme vliv, čtvrtá velmoc zakrátko obsáhne všechny, i toho nejposlednějšího živáčka, co píše komentáře či blog nebo se vyjadřuje na nejnovějších platformách: Twitteru a Facebooku – Martin pro tohle všechno horoval. Stejně jsem se rozhodla bojovat, bojovat za to, co považuju za seriózní novinařinu, takovou, která zaručuje kvalitu, profesionální pohled na věc, cit pro zapalovací svíčky, a právě proto vyhledávám mimořádné nápady na reportáž či nečekaný portrét a jako zrovna teď: body pro článek, který dokáže teroristický čin u Blankvann osvětlit z nějakého překvapivého a originálního úhlu.

S tímhle nápadem si sedám na lavičku u jezírka. Kdyby mi to nepřipadalo příliš patetické, řekla bych, že se cítím povolaná. Poprvé jsem ten pocit zaznamenala poté, co jsem získala stálý úvazek v jednom z velkých deníků sídlících v Akerské ulici a vstoupila do jeho prostor. Dokázala jsem to. Stála jsem tam, sloupky celostátních novin na dosah ruky. Jako bych se ocitla na posvátné půdě. Měla jsem šířit mezi lidmi osvětu. Poskytnout jim žhavou četbu.

Upírám zrak na jezírko. Myšlenky mi přeskočí po výhybce k jezeru v Nordmarce a k hrůzyplným vraždám. Neměla bych o tom i nyní smýšlet stejně? Že noviny, veřejnost, národ potřebují hlas, který o té otřesné události moudře promluví. Zmírní žal. Vyzve k solidaritě. Mám odpovědnost, říkám si a házím přitom do vody kamínky, pozoruju šířící se kruhy. Málokdo má k dispozici tolik materiálu jako já – díky práci na knize toho vím celkem hodně i o družce Arveho Storefjelda a dceři Gry. Rychle se vracím domů do řadovky a nahoru do malé pracovny, sedám si k limetkově zelenému macu. Můj úkol je nadmíru ušlechtilý. Musím psát, a tak píšu, až to jiskří, přepychový ohňostroj, který začátkem měsíce zahájil letní olympijské hry v Pekingu a který jsem sledovala v televizi v osamění na pohovce, se mi teď přestěhoval do hlavy, nevím, odkud se bere, ale cítím i závan radikality, ano, agresivity, přání stát se kritickým korektivem, o které jsem přišla už dávno, jako bych znovu nalezla tep z prvních let v Akerské ulici. Do prdele, říkám si, I feel inventive, zpívám si tiše, there’s nobody else here, no one like me.

Zase sním jen pár sendvičů, lednička je plná jídla, hotová nouzová zásobárna, ze které by se daly obložit sendviče pro celou rotu, to vše díky mým neustálým výpadům, výpravám za rozptýlením, do lákavého obchodního centra v Ski, kde s obřím vozíkem před sebou proplouvám podél pultů a regálů – jako s gondolou podél paláců v Canal Grande, napsala jsem jednou v humoristickém fejetonu –, křečkuju do něj všechno, co potřebuju, rozličné šunky a paštiky, krevety v nálevu a kvalitní sýry. Ementál! Různé druhy hořčice a nakládanou zeleninu. Nevím, odkud se tenhle můj sendvičový zvyk vzal, jen že se vynořil záhy, Martin se kvůli němu rozčiloval, vždycky chtěl vařit složité večeře, nejlépe o několika chodech, chtěl listovat v kuchařkách; možná ten zvyk představuje protest proti tradiční ženské roli, proti věčnému soustředění se na jídlo, jídlo, jídlo, protest proti všem těm novým časopisům a blogům o jídle, proti neutuchající hysterii kolem zdravé výživy, chtěla jsem se stravovat jednoduše, samozřejmě chutně, ale jednoduše, chtěla jsem čas využívat k jiným činnostem, teď chci psát o Velikánovi a přiblížit čtenáři jeho osobnost, chci je nechat nahlédnout do té ďábelské události u Blankvann, z níž se, jak si právě uvědomuju, stane kolektivní trauma. Terorismus pronikl do Norska, do mojí zemičky.

Dopisuju článek a s nemalým předstihem ho posílám do redakce. Mezi psaním sleduju zprávy na internetu i v televizi. Všechno je pořád zoufale nejasné, zatím zveřejnili pouze jméno Arveho Storefjelda a policie nechce sdělit víc než jen to nejnutnější. Přesto se zdá, že kauza dál narůstá. V hlavních zprávách poskytuje předseda vlády krátký komentář, oznamuje, že dnešek je dnem smutku. Tváří se nevýslovně sklíčeně. Vážnost, která z něj vyzařuje, mě skoro děsí. Za ním visí norská vlajka, jako signál, že útok se netýká jen jednotlivců.

V pondělí ráno jdu pěšky až na stanici Oppegård, abych si cestou mohla koupit noviny, a ve vlaku do města na střídačku koukám z okna, protože se mi zdá, že se okolí změnilo, a noviny pročítám, přičemž se utvrzuju v tom, že se můj článek liší od všeho ostatního, co kde o událostech u Blankvann vyšlo. Můj komentář je političtější, poskytuje širší perspektivu, pouští se zřetelněji pod povrch; pojednává nejen o Arvem Storefjeldovi, ale i o tom, o co jsme přišli a jaké premisy jsou teď v troskách, a o tom, že od nynějška můžeme zkrátka mluvit o norských dějinách „předtím“ a „potom“. Už dlouho jsem neobdržela odezvu na něco, co jsem napsala, jenže teď, co sedím ve vlaku, mi na mobil přichází nezvykle mnoho zpráv. Do prčic, ty osobně vytváříš agendu dne, říkám si. Cestou pěšky od hlavního nádraží mám pocit, že moje kroky jsou lehčí než jindy, je to stejné, jako když jsem v dětství vyměnila kozačky za jarní tenisky, cítím se povzneseně a namlouvám si, že to určitě platí i pro druhé, protože poznávám způsob, jakým někteří kráčejí, jakým se rozhlížejí, s nebývalou ostražitostí, a když vejdu do recepce v Akerské ulici, je to jako kdybych se ponořila do tlakového hrnce, nikdy jsem nezažila takový shon, jaký teď panuje kolem téhle události, všechno se zrychluje, jako bych najednou žila v zemi, kde se děje něco rozhodujícího; sedám si na místo a v následujících hodinách před monitorem i na telefonu takřka disponuju nadpřirozenými silami, supersluchem a superzrakem; uprostřed toho všeho si umiňuju, že se odstěhuju, konečně se odstěhuju, jen co tuhle záležitost sprovodím ze světa, ačkoli si přeju, aby se o ní psalo dlouho, aby mě stav, ve kterém se nacházím, energie a vitalita hned tak neopustily. Ta událost je totiž znamení, musím pryč, vyhrabat se z bažiny, z přesvědčení, že všechno už je za mnou. Během dne si v nějaké chvíli na okamžik vybavím stránku jedněch novin – musela jsem ji spatřit před mnoha lety – se snímkem Gry Storefjeldové, na němž nebyla sama, ale držela kolem ramen nějakého mladíka, Nicolaie Bergeho. „Nový tým snů mladé sociální demokracie“, zněl titulek.

Po chvíli na to zapomenu.

Redakce víkendové přílohy mívá poradu obvykle uprostřed týdne, teď ji ale posouváme, celý mediální dům, v němž sídlí i náš deník, je v jakémsi stavu pohotovosti. Zrovna se dozvídáme, že policie zveřejnila jména ostatních mrtvých. Redakce se schází v zasedačce a chrlí nápady. Blankvann je náš Pearl Harbor, vykřikne někdo, ale Martin ho utiší. Naopak, prohlašuje, zůstaňte nohama na zemi, lidi. Skoro ho obdivuju za to, jak velitelsky a s klidem vede tuhle vzrušenou seanci – na několik vteřin dokážu i zapomenout, že jsme bývali manželé. Když jsme se rozvedli, přešla jsem do jiných novin, považovala jsem to za lepší pro oba. Jenže pak, po několika letech, mě najednou následoval, bohužel s neprůstřelným alibi: dostal místo šéfredaktora víkendové přílohy, pro niž jsem psala. Zapřela jsem se a zůstala. Odmítla jsem změnit práci znovu.

Jedno číslo přílohy vzniká poměrně dlouho a není snadné ho od základů změnit. Na poradě se přesto rozhodujeme, že pro číslo, které vyjde za půldruhého týdne, nastolíme nové hlavní téma, reportáž odrážející reakce, náladu, takříkajíc na ulici, titulek navrhuju já: „Tichá mobilizace“; fotografové i novináři se vrhají do práce, mám spolupracovat s Ulrikem a s Cappelenem, fotografem, kterému podle jeho slavného kolegy, maďarského válečného fotografa, říkáme prostě Capa, do uzávěrky nezbývá mnoho dní, ale to zvládneme.

Vracím se ke stolu. Otevřené pracovní prostory mají své výhody, ovšem já jsem se zavčasu vyzbrojila sluchátky i špunty do uší, nejen proto, abych se mohla lépe soustředit, ale taky abych dala najevo, že nechci být rušena. Noli me tangere.

Otvírám internetový prohlížeč a zároveň kolem sebe rozkládám noviny. Celou dobu se mi vnucují dvě otázky: Proč? Kdo za tím stojí? Všechno je chaoticky roztříštěné, vícero zdrojů opakuje znepokojující zvěst: obětem prý usekli hlavu. Najednou si představím Arveho Storefjelda. Bílá košile zrudlá krví. Z nějakého důvodu se mi před očima vynoří jeho slavný snímek – použila jsem ho i v knize – z roku, kdy byl poprvé zvolen do parlamentu. Fotografii pořídili na salaši pod Raudberget a Velikán na ní stojí v chladném zimním dnu před saunou jen v přiléhavých černých trenýrkách značky Dovre. Byl to ale pohled – Velikán do půl těla nahý a naboso, z úst mu vycházela pára a za ním jiskřily zasněžené hory, a spíš než aby ten snímek lidem připomněl starší fotografii předsedy vlády Pera Bortena ve slipech a v klobouku, vybavil se jim obrázek rychlobruslaře Erica Heidena v trenýrkách v Savalen; popisek pod fotkou hlásal, že Velikán rád dělá reklamu Dovre, horám i textilce – ostatně když pak firma přesunula výrobu prádla do Litvy, vyjádřil nahlas pohoršení. Ta ikonická fotografie nejspíš zajistila Straně pracujících stejný počet ženských hlasů jako v řídce osídlených koutech země zmíněný chevrolet hlasů mužských.

Jak pročítám všechny reportáže a procházím snímky a ilustrace – a taky aktualizované stránky po zveřejnění zbývajících jmen –, získávám o průběhu událostí celkem jasný obrázek. Podle posledního vyjádření Velikánova syna Ståleho Storefjelda tu nešťastnou výpravu do Nordmarky naplánoval otec, musíme chatu víc využívat, tvrdil, jeho družka Sofie Nagelová tam byla zatím jen jednou. Velikán zavolal Gry a pozval ji taky, nesmíme nechat pěšiny zarůst, řekl prý. Arve a Sofie nasedli v pátek odpoledne do chevroletu a odjeli do Nordmarky přes Sørkedalen, zaparkovali u Myråsu a poslední, krátký úsek k Pochodu, jak se chata jmenuje, překonali pěšky. Gry přijela nahoru později téhož dne spolu s přítelem, francouzským filmovým režisérem Julesem Lefebvrem. S nimi dorazila i jeho devítiletá dcera Sylvie, protože navzdory původní dohodě nemohla zůstat s matkou, té se totiž naskytlo cosi neodkladného – ten detail nenechali lidé bez povšimnutí, na síti se objevila spousta pohrdavých komentářů na adresu matky, která kdyby byla o trochu méně sobecká, mohla dceru zachránit. Lefebvre a malá Sylvie přenocovali v přístavku, ostatní patrně chtěli brát na dítě ohled, ponechat dívence a jejímu otci soukromí. Zbylí tři spali v chatě, Arve Storefjeld a Sofie Nagelová v jedné ložnici, Gry v druhé.

Usekli jim hlavy? I té holčičce?

Našel je Tobben Lerche, stranický kolega – a jak vyplynulo z nemístné odbočky v jedné z mnoha reportáží, předseda spolku Kamarádi placatky –, v sobotu kolem čtvrté páté hodiny odpolední, když ho „náhodou napadlo“, že se vyveze metrem na Frognerseteren a zajde k jezeru Blankvann, aby se podíval, jestli na chatě někdo není a nenabídne mu „hlt kafe a pár vaflí“. Policie obdržela okamžitě echo, načež vypuklo pozdvižení, nejdřív dorazila pořádková hlídka, která hned poslala hlášení operačnímu středisku, poté kriminalističtí technici a taktičtí vyšetřovatelé následovaní smečkou novinářů, v sobotu ještě nepočetnou, ale v neděli už se jich sjela celá horda; celkově panoval na lesních cestách, včetně té z Hammaren, čilý provoz i nedostatek respektu k nepsaným pravidlům, jaký lidé z Blankvannské mýtiny dosud nezažili.

„Barbarský útok na naši civilizaci“, zněl titulek v jednom deníku. Jako by Storefjeldovu chatu u Blankvann považovali za římskou pevnost na hranici s temnými lesy táhnoucími se na sever.

Doposud ani všichni obyvatelé Osla netušili, kde jezero leží, teď to ale ví celá země. V prvních dnech doprovázela zprávu mapka se šipkou a obzvlášť starší Nory, všechny, co ještě pamatovali, že kolem Blankvann vedla trasa Holmenkollenské padesátky, naplňovalo smutkem, když zaslechli jméno jezera ve spojitosti s brutálními vraždami. Mnohým se to muselo jevit skoro jako vražda v kostele.

Noviny jsou plné fotografií. Zaujmou mě zejména ty pořízené z jižního břehu jezera. Prudký svah na severu působí hodně zlověstně, jako by na něm zanechal otisk sám Satan. Snímky charakterizuje ponurá modrošedá nálada. Capa byl na místě činu a cestou z porady se mi svěřil, že celou planinu obklopoval nepříjemný zápach, že tam byla takřka cítit spálenina. Totéž dosvědčovali i další.

Než se vydáme do města, abychom začali pracovat na náplni přílohy, scházím se s Ulrikem v jedné z odhlučněných zasedaček. Ulrik má odhlučněné místnosti rád, doma má tři kluky, kterým je devět, šest a tři roky. Je mi s ním dobře. Pochází z Hortenu, kariéru zahájil v místních novinách Gjengangeren. Sdílíme taky jeden koníček: reggae. Ulrik tvrdí, že za jeho vášeň pro reggae může státní návštěva Haileho Selassieho v Norsku v roce 1954. Když byl tento etiopský císař, původním jménem Ras Tafari Makonnen, na návštěvě v hortenském přístavu, Ulrikův dědeček se s ním setkal a na základě toho vznikla rodinná legenda. „Já a já“ jsme od samého narození připraveni pro Sion, žertuje Ulrik. A jako by to nestačilo, když bylo Ulrikovi deset, na Hortenském festivalu vystoupil Robert Nesta Marley. Ulrik navíc tvrdí, že The Clash, moje oblíbená kapela, vůbec reggae nepochopila. Proto se hodně hádáme.

Na bílé tabuli stojí věty a jména týkající se jiné kauzy a po kraji jsou nalepené žluté lístky s tajuplnými hesly. Něco nového ve vyšetřování? ptám se. Tak málo, až mě to znepokojuje, odpovídá Ulrik. Nic o samurajských mečích nebo o dalších okolnostech, o nichž se spekuluje? pokračuju. Ani ň, potvrzuje Ulrik. Policie vyzvala veřejnost, aby jí poskytovala tipy, rádi by mluvili s těmi, co v sobotu nebo v pátek zamířili do okolí Blankvann na výlet.

Dál pracujeme na společném článku. Vyjmenovávám místa, kam bychom měli zajít. Ulrik je schvaluje nebo zamítá, je dobrý parťák. Neměli bychom zajet na Grønland a na Tøyen? navrhuju. Otázka zůstává bez odezvy. O národnosti pachatelů nevíme ani zbla, nevíme, jestli to byli Norové, nebo cizinci, pronese Ulrik posléze. Dívám se na něj. Naznačuješ tím, jestli za tím nestojí muslimové? Ulrik přikyvuje, oba víme, že je to ožehavé téma. Storefjeld přece právě uveřejnil nemilosrdnou kritiku muslimů, vysvětluju. Muslimů ne, zbláznila ses, namítá Ulrik, islamismu – zadívá se na něco, co si poznamenal do bloku –, „téhle strašlivé směsi náboženství a politické ideologie, toho zatraceného utrejchu“. Mohlo to vydráždit některou přecitlivělou a hodně extremistickou muslimskou skupinu. Kromě toho se opakovaně, i v poslední době, vyjadřoval provokativně o Íránu. Do prdele, já na to. Do prdele, opakuje Ulrik.

Ve výtahu potkáváme šéfa zpravodajství Foyna, míří do kantýny. Má na sobě tričko s nápisem Pobřežní hlídka Bondi Beach. Prozrazuje nám, že z vyšetřování unikly další informace. Teroristé použili nože. Pět obětí nebylo zabito běžným způsobem, ale regulérně podříznuto – člověk, který dal médiím echo, měl pravdu. Všichni leželi v postelích, nejspíš je zabili ve spánku. V noci na sobotu nebo brzo ráno. Už je to na netu, dodává Foyn. Ulrik se na mě zadívá, jako by ho přece jen zklamalo, že to neprovedli mečem.

Jsme v přízemí. Foyn nás ještě zdržuje, aby nám sdělil, že někdo vyrukoval s šílenou teorií, že teroristé možná zavraždili nesprávné lidi, že cílem patrně byl někdo jiný. Že to dopadlo podobě jako v případě lillehammerského atentátu v roce 1973, kdy izraelští agenti Mosadu zabili nesprávného člověka. Vrtím hlavou. To sotva, namítám. Pitomost, konstatuju. Foyn líčí další teorie, nechce nás pustit. Sám si myslí, že celá záležitost možná souvisí s Julesem Lefebvrem, před pár lety prý natočil silně protimuslimský film obsahující scény, které by se daly vykládat jako urážka Proroka.

Jo, jo, Bůh nám buď milostiv, mumlá Ulrik a píše si něco do bloku. Pěkně se nám to nabaluje, poznamenává. To jsem zahlídnul na netu, vymlouvá se Foyn, načež se vydává k frontě u teplého bufetu. Lidi to neřeknou nahlas, ale spousta z nich považuje za neštěstí, že sem ten Francouz přišel, dodává přes rameno.

Do hajzlu s internetem, míní Ulrik, v tomhle závodě nemáme šanci. Nestěžuj si, mírním ho, tenhle případ je dost velký pro všechny. Musíme využít své přednosti. Psát dobře, důkladně, jinak. Myslíš, že Foyn byl v Sydney, na Bondi Beach? ptám se. To sotva, odpovídá Ulrik. Nikdy by se nekoupal ve vodě, kde plave cokoli většího než šproty.

Následující dny splývají vjedno. V ulicích cítíme cosi jako státní smutek. Lidé truchlí. Událost poznamenala celou zemi, pět zavražděných možná není zas až tolik, jenže v Norsku to znamená hodně a veřejnost je otřesená i při pomyšlení na to, jak byly vraždy provedeny, nožem, dýkou, navíc jsou mezi mrtvými lidé, ke kterým má skoro každý nějaký vztah, významné osobnosti, miláčci národa, ta událost zastiňuje všechno ostatní. My Norové nejsme na něco takového připravení, říkám si. Uvědomujeme si, že se podobné věci dějí v zahraničí, ale nemáme dost fantazie na to, abychom si uměli představit, že se můžou přihodit i tady. Ačkoli zemřelo jen několik jednotlivců, zasáhlo to vědomí veškerého obyvatelstva. Zjišťuju, že o vraždách píše řada velkých zahraničních deníků. Norsko, jinak neviditelné a nezajímavé, se najednou objevuje na mapě světa.

Dny jsou teplé a po obědě se často přižene silný déšť jako v tropech. Když odcházím z redakce, jsou ulice mokré a provoněné, jako by se město přestěhovalo do jiného koutu světa. Lipová alej u Vládního parku svítí nadpřirozeně zeleným odstínem. Překypuju energií. Blýskající se asfalt mě z nějakého důvodu stimuluje. Konají se menší spontánní vzpomínkové akce. S Ulrikem a Capou se účastníme jedné z nich. Na Youngově náměstí. Řada lidí drží červené růže, takové, co se rozdávají během volebních kampaní. Někdo si stoupá k mikrofonu a zpívá, jeden známý trubadúr z dělnického hnutí. Lidé pláčou, tisknou se k sobě. Pronášejí se proslovy, lidé o události mluví jako o zvratu. Celou dobu mám nepřístojně smíšené pocity. Jsem hluboce dojatá, uchvácená vzpomínkovou akcí stejně jako všichni kolem mě, a zároveň jsem tu pracovně, mám o tom napsat, což bude snadné, protože kolem dokola se odehrávají dokonalé výjevy, jako seslané z nebe. To je materiál! Tomuhle příběhu nic nechybí. Bestiální vraždy, neznámí teroristé, strašidelné místo činu, les, který jinak milují všichni obyvatelé Osla – prakticky veškeré deníky použily v nějakém titulku sousloví „srdce temnoty“ –, k tomu chata využívaná za války odbojáři, a navrch jedna z nejpopulárnějších norských rodin, dokonce propojená se Stranou pracujících, se samotnou státotvornou stranou. Je to až příliš hezké, než aby to byla pravda – hned se v duchu opravuju: příliš ošklivé, než aby to byla pravda. „Absolutní zlo“, stojí palcovými titulky na první stránce nějakých novin – jako by zlo mělo různé stupně. „Norsko už nikdy nebude takové jako dřív.“

V redakcích v Akerské ulici panuje tak vzrušená atmosféra, že se několikrát uchýlím na tajné místo, na místo, kde obyčejně píšu rukou. Přeběhnu ulici nahoru k aleji, před budovou úřadu vlády – budovou, která mi vždycky trošičku připomínala hlavní sídlo OSN na Manhattanu – projdu mezi dvěma umělými jezírky s hladinou jako sklo – a pak vstoupím dovnitř, načež za výtahy zaberu skupinku křesílek u oken vedoucích do Grubbeho ulice. Musím však nejdřív přes vrátnici, kde se kontrolují příchozí, vědí, že jsem od novin, znají mě, všimli si, že tu často sedávám nebo tu pořizuju krátké rozhovory.

Vytahuju novinářský zápisník a pokládám si ho do klína. Kdykoli tu sedím, u té zdi z holého betonu, na němž Inger Sitterová a Carl Nesjar pískováním vytvořili umělecké dílo, zmocní se mě zvláštní nálada. Hned za oknem se rozkládá náměstí pojmenované po Einaru Gerhardsenovi, napadá mě, že se nacházím uprostřed moderních norských dějin, takřka cítím jejich tlak. Pracuju tady ráda, protože ve vestibulu paradoxně vládne až podivný klid, který vyvolává jakési nakažlivé soustředění, a díky tomu, že nad sebou mám sedmnáct pater obsazených mocnými lidmi a byrokraty, získávám dojem, že se nacházím v centru dění, ve velíně. Současně to ve mně vzbuzuje pocit bezpečí – tohle prozrazuje o Norsku mnohé, jaká to je klidná zemička, že si tu může kdokoli nakráčet přímo do její mocenské bašty. A zatímco přemýšlím a dělám si poznámky, můžu taky sledovat, kdo vstupuje dovnitř a hlásí se na recepci, a kdo zase vychází z výtahu. Řadu nejlepších tipů jsem dostala právě od politiků, kteří mě poznali a zastavili se na kus řeči.

Zuřivě píšu, hledím do notesu, vidím, že jsem napsala 11. září. A pak jsem napsala 11. března a 7. července – tahle data označují teroristické útoky v Madridu a v Londýně. Napíšu 23. srpna. Pak poznámku vygumuju. Takhle vážně ne. Zní to moc dramaticky. Byla by chyba spojovat událost v Norsku s těmi tragickými daty. Tohle bude navždy výjimka. Ano, mezník. Přesto představuje malý políček. Navzdory všemu.

Nejnovější teorie praví, že vraždy jsou komplotem proti Straně pracujících. Že je teroristický útok prostřednictvím vykalkulovaného cíle namířen i na samotné srdce našich základních národních hodnot. Přemítám: Je to útok na norský model, náš nepravděpodobně úspěšný politický systém, naše přerozdělování bohatství, náš záviděníhodný blahobyt, naše… štěstí. Strana je úzce propojená se sociálnědemokratickým hnutím a s tradicí, která je pro mnohé muslimy nestravitelná kvůli osvobození žen a rovnoprávnosti pohlaví. „Padla naše dvojčata“, hlásal jeden novinový titulek, chovám podezření, že později bude vypadat poněkud přehnaně, ale dnes vyjadřuje něco, co mnozí lidé skutečně pociťují. Arve a Gry Storefjeldovi představují starou a novou Stranu pracujících, jako by se někdo skutečně pokusil vyvrátit dva nosné pilíře norského hodnotového systému. Jak před Velikánovo obydlí v Maridalské ulici, tak ke vchodu do činžáku v ulici Westyeho Egeberga, kde bydlela Gry, lidé pokládají květiny, spousty květin. Byla jsem tam, s Ulrikem a s Capou, zpovídat sousedy i ostatní.

Zarazí mě, že jsem se přece jen při telefonátu s šéfem nakladatelství úplně nemýlila, když jsem řekla, že Arve Storefjeld bude pro stranu důležitější jako mrtvý než jako živý. Velikán – a Gry zrovna tak – nebyli jen zavražděni, zahynuli mučednickou smrtí.

Zastavuje se u mě vysoce postavený člověk z ministerstva spravedlnosti a ptá se, jestli máme něco nového. Vrtím hlavou. Je to strašné, naprosto strašné, poznamená a pak zmizí ve výtahu. Ze svého místa mám výhled na stěnu s modrou tapiserií od Hannah Ryggenové s názvem Žijeme na jedné hvězdě. Občas se na ni chodím dívat, jen abych si zkorigovala krátkozrakou perspektivu. Ale dneska ne. Přemýšlím. Pokouším se poskládat jednotlivé dílky.

Ukazuje se, že zabitý Francouz byl členem Parti socialiste, sesterské strany norské sociální demokracie, a tato skutečnost spolu s vědomím, že i Sofie Nagelová, Velikánova partnerka, platila za ústřední postavu stranického aparátu sídlícího na Youngově náměstí, posiluje spekulace o tom, že komplot byl namířený proti sociálnědemokratickému ideovému systému, nejspíš proti samotným norským hodnotám, jako by se vědělo, že i poměrně malá bomba položená do základů otřese celou strukturou společnosti. Jen jeden dílek skládačky je matoucí, nezapadá do ní, totiž malá Sylvie; jen máloco se mě dotýká víc než skutečnost, že se obětí stala devítiletá holčička. Je to k nesnesení. Taková dívenka. Hrála na housle. Tím hůř. Prý byla hudební talent. K nesnesení. Představa, jak v posteli spí, načež někdo přijde a připraví ji o život, zabodne do ní nůž. Jak může být nějaký člověk schopen tohle udělat? Nenacházím lepší vysvětlení než slova onoho titulku: absolutní zlo.

Je za tím ještě něco jiného. Moje touha po dětech. S Martinem jsme se o dítě pokoušeli, marně. Vyhledali jsme odborníky, marně. Nikdo nám nedokázal pomoct. Nakonec jsme se s tím smířili. S osudem bezdětných. Ale já toužila dál. Kdykoli spatřím v novinách některý z mnoha snímků malé Sylvie, udělá se mi knedlík v krku. Je to nesnesitelné. Krásná holčička. Prý hrála Paganiniho Cantabile D dur tak, až se lidem draly slzy do očí.

Budiž požehnána každá bomba, která zasáhne gotickou stavbu, pokud se tím ušetří život jediného dítěte! Ano, souhlasím v duchu. Nordahl Grieg měl pravdu.

Nový hlavní článek víkendové přílohy stihneme dokončit včas. Všichni jsou spokojení, jen Martin se tváří zamyšleně. Beze slov mi však pokývne, že titulek „Tichá mobilizace“ nechává.

Následující dny jsou klidné, nicméně se stejně jako ostatní nechávám strhnout tou děsivou událostí, pokouším se ji sice vnímat střízlivě, s odstupem, ale nedaří se mi to, celý můj pocitový aparát je pod jejím vlivem, s lidmi mluvím jinak, tlumeněji. Přestože teroristický čin není rozsáhlý, jedná se o mezník v našich dějinách; jako by se lidí zmocnila nová senzibilita, pozoruju to ve způsobu interakce, v pohledech. Nemísí se do všeho taky strach? Spousta lidí se bojí. Jako by se pocit bezpečí, který jsme dosud brali takřka za samozřejmý, rozpadl v prach. Při pohledu z okna vlaku si všímám, že z vícero stožárů teď vlají norské vlajky. Právě v této hodině víme, co je svoboda. Nordahl Grieg je náhle opět aktuální.

Třebaže z ohledání, ze soudní pitvy, neunikly žádné informace, začínají kolovat zvěsti o typu použitého nože, prý byl nějak speciální. Což potvrzuje dohady, že za vraždami stojí profesionální zabijáci; připravit o život pět lidí, aniž někdo z nich opustil lůžko, není jen tak, muselo to proběhnout rychle a tiše. Chladnokrevně, vypočítavě. Řada novin spekuluje, otiskuje fotografie několika potenciálních nožů a já najednou, podobně jako ostatní, zjišťuju, jaký je rozdíl mezi bojovým nožem SOG a motýlkovým nožem. Dosah zločinu je stále zřejmější. Během odpočinkového pobytu na chatě bylo zabito pět lidí. Není to jen útok na politický systém, je to i útok na samotnou norskou duši, na páteř norské existence. Na výlety do lesa. Na pobyty na chatě. Na pohodu. Cíl byl vybrán tak, aby nás co nejvíce vyděsili, napsala jsem v novém příspěvku. Vyvolávat hrůzu je cílem teroru. Kruté, vypočítavé násilí.

Dopisuju knihu o Velikánovi, provádím nezbytné úpravy. Když nadejde čas, účastním se pohřbů, u Svaté Trojice se koná rozloučení s Arvem Storefjeldem, s Gry se loučíme v kostele Gamle Aker kirke, se Sofií Nagelovou v kapli u Západního hřbitova, s malou Sylvií v kostele na Grefsenu – Lefebvre má pohřeb ve Francii. Nevím, zda jde o dílo náhody, nebo je to tak zorganizováno schválně, pohřby probíhají v různé dny, aby každý, kdo o to stojí, mohl stihnout všechny. A nejdu sama, od novin se tam scházejí všichni, výjimečná účast médií a k tomu jedna celebrita vedle druhé, zejména v trojickém kostele, ale i v Gamle Aker kirke, kam se zdaleka všichni nevejdou; trápí mě zakázané myšlenky, neboť jak musím přiznat, je to jako na premiéře, všichni se předhánějí v tom, kdo svraští obličej do co nejtruchlivějšího výrazu, připomíná to přijímačky na divadelní akademii: „zahrajte zármutek“ – všude kolem kamery a fotoaparáty –, jenže člověk vlastně nepotřebuje nic hrát, všichni jsou otřesení, především při pomyšlení na tu holčičku, lidé v kostele popotahují a bez ustání zvedají k očím kapesníky. Nelze… nelze… to popsat, zachvění, jako když vám špička nože lehce přejede po páteři, sama jsem překvapená, v kostele jsem nebyla deset let, když nepočítám pár svateb a jeden křest, nikdy nechodím na pohřby, pohřby se mi hnusí, ale teď se nemůžu nabažit sezení na tvrdých kostelních lavicích a loučení s lidmi, jež jsem sotva znala, byli sprovozeni ze světa tak otřesně brutálním způsobem, v chatě kdesi hluboko v lesích. Zpívám žalmy, které jsem dlouho neslyšela, některé jsem neslyšela od dětství, V bezmoci pomoz: když temnu čelím sám a svět je krutý, síly dejž mi Pán; a zejména sousloví „v bezmoci pomoz“ mě nutí se mentálně sklonit; zpívám tak hlasitě jako nikdy předtím, a přesto v chóru sotva slyším vlastní slova, a pláču, pohled na rakev a kostel vyzdobený květinami, tóny varhan, které rozechvívají podlahu i stěny, ten rituál, celý obřad jsou k nevydržení, údery kostelního zvonu mi pronikají tělem a dávají tomuto okamžiku hluboký smysl. Pláču. Velikán byl známý tím, že uměl plakat, jeden zlý jazyk kdysi prohlásil, že schopnost plakat představuje jeho jediný talent. Velikán měl pokaždé při zpěvu dělnických písní v koutku oka slzy, nebo když v nějakém proslovu přihodil pár obzvlášť patetických výrazů, připomínal Dickense, který se při předčítání ze svých románů nad vlastními slovy často rozbrečel; v jednom radikálně levicovém plátku napsali trochu uštěpačně, že teď jako by Velikánova schopnost rozplakat se nakazila celý národ, ale ani tenhle jízlivý komentář nedokáže zastavit potoky slz, pláču a pláču, nedokážu přestat, nikdo nedokáže přestat a všude se zmiňují tytéž hodnoty, v pohnuté řeči na pohřbu Arveho Storefjelda je zmiňuje i předseda vlády, který stojí ještě vzpřímeněji než obvykle, a nevadí, že to jsou tradiční hodnoty Strany pracujících, najednou je celá země plná sociálních demokratů: společenství, sounáležitost, solidarita. Závěrečná slova předsedy vlády otočeného tváří k Velikánově rakvi vyvolávají tichý kolektivní vzlyk: Byls Norskem v jeho nejlepších časech.

Tu větu jsem převzala do knihy.

Koná se taky několik mimořádných kulturních akcí, mimo jiné koncert pod širým nebem na náměstí před parlamentem, scéna je postavená v parku Studenterlunden. Hraje se večer a v parku není k hnutí, protože nejde jen o pět zabitých jedinců ani o to, že někteří z nich byli slavní nebo i středem obdivu, jde o útok na Norsko a lidé chtějí ukázat, že se nebojí, že drží spolu, sestry a bratři, a mnozí nejznámější tuzemští hudebníci na památku zemřelých zpívají své nejprocítěnější skladby, je trochu chladno a lidé se choulí k sobě, mnozí vytahují zapalovače nebo zapínají svítilny v mobilech a drží je nad hlavou, celý prostor mezi Národním divadlem a parlamentem se mění ve fosforeskující lidské moře, což je samozřejmě dojemné, zvlášť když na scénu vystoupí populární písničkář a předvede jednu ze svých písní, které publikum miluje nejvíc a která teď, v kontextu zármutku, nabývá nového, takřka náboženského obsahu, což má za následek, že se poté stane ještě oblíbenější, rádia ji budou hrát stále dokola a ode dneška ji pokaždé budou doprovázet slzy, protože spousta lidí při poslechu téhle písně pomyslí na černou sobotu, na těch pět mrtvých, nesmyslně vytržených z tohoto světa, a tak pláčeme ještě víc, jako by se prolomila hráz zadržovaných citů, jako by se ta událost stala vítanou příležitostí, záminkou k tomu nechat všechno vyplout na povrch, jakousi terapií, a v jednom z těchto dní mi u rádia v kuchyni v řadovce dojde, že nepláču jen nad pěti zavražděnými, a zejména nad tou holčičkou, ale že stejně usilovně pláču nad sebou, nade vším, co jsem promrhala a co mě skličuje, nade vším, co nejsem schopná pojmenovat, nad strašlivou představou, že všechno důležité v životě už je za mnou; je osvobozující, že můžu sedět na lavici v kostele, stát v parku blízko ostatních lidí, být sama u kuchyňského stolu a naslouchat jednoduché písni a přitom nechat slzy téct.

Média mají po dlouhé době žně, televizním novinám roste sledovanost, náklad volně prodejných novin vystřeluje do závratných výšin, lidé se zběsile proklikávají internetovými zprávami. Vlastníci médií a redaktoři se tváří zasmušile, zatímco vskrytu děkují vyšším silám za kauzu, která je tak výjimečná, že se jí veřejnost nedokáže nabažit. Ráda bych takové myšlenky zavřela pod zámek, ale současně musím upřímně přiznat: takhle se věci mají.

A uprostřed toho všeho jsem jako větrná smršť, v těle mi ve skutečnosti proudí adrenalin, dopamin a serotonin a za několik málo dní mám napsanou novou závěrečnou kapitolu do knihy o Arvem Storefjeldovi plus břitkou předmluvu, píšu doma v pracovně, vedle sebe na talířku sendvič, s něčím jednoduchým, s vajíčkem, rajčetem, majonézou a pažitkou; do knihy doplňuju několik nových odstavců neboli „fragmentů“, jak jim říkám, odstavců na třetinu stránky oddělených prázdnými řádky – píšu hlavně víc o Pochodu, chatě u jezera Blankvann, kterou kdysi postavil Velikánův otec a členové strany ji celé roky využívali k „důvěrným“ rozhovorům, a která navíc během války poskytovala útočiště „hochům z lesa“. Byla to jedna z mála chat v Nordmarce v soukromých rukou, nepatřila Løvenskioldovi, jenž vlastní téměř veškeré pozemky v oblasti, a mně je jasné, že ve stranické historii musela hrát důležitou roli. Představovala jakousi tajnou enklávu. Stěny se dozajista chvěly ozvěnou, když se v Pochodu zpívalo Poslední bitva vzplála, dejme se na pochod. A teď, skoro jako by to bylo proroctví, tu Velikán padl.

Přidávám ještě další informace o Mosse, manželce Arveho Storefjelda, která zemřela, když byla Gry ještě dítě, vybírám něco o jejím bádání v oboru sociologie práce v nadaci Fafo, neboť v souvislosti s událostmi se vynořilo několik zajímavých skutečností i o ní – slova přede mnou leží připravená, já sedím u zeleného iMacu a znenadání se mi na dosah ruky objevuje nový a vitální jazyk, věty tryskají z pramene, který mi byl dosud skrytý, jdu taky ke kadeřnici, nechávám si udělat kratší sestřih a nabarvit vlasy na tmavší odstín, jako bych chtěla být připravená na to, že se ocitnu v hledáčku médií, jako bych chtěla vypadat co nejlíp, ale taky proto, že se cítím jinak, méně šedivá, méně v letech, méně vyčerpaná – méně odložená k ledu. Několik lidí poznamenává, že mi to sluší, ptají se, jestli nejsem zamilovaná – ne, říkám si v duchu, to mi jen zrůžověly tváře jednou norskou tragédií –, a navrch se cítím vzpurnější, zvažuju, jestli bych neměla vytáhnout starou červenou koženou bundu à la Chrissie Hyndeová, ale zarazím se, nesmím to přehánět, přesto trávím víc času líčením, nešetřím černou, už teď se rozhoduju, že příští rok půjdu na Ostrovní festival, jo, to si pište, říkám si, ačkoli to už mi bude čtyřicet, a jednoho dne odpovím pěkně drze na připomínku samotného šéfredaktora, což bych se před dvěma týdny vůbec neodvážila, zmateně se na mě podívá, pak se usměje a zvedne palec, můžu si dovolit cokoli, makám, jsem pro noviny důležitá, jsem nepostradatelná, žhnu, I’m special, so special, byla jsem živá mrtvola, teď už zas držím život pevně v rukou, I’m gonna use my, my, my imagination.

Po dokončení dalšího, většího článku o Velikánově kariéře, v němž v dlouhých pasážích rozvíjím šťavnatý subjektivní jazyk nové žurnalistiky, po účinkování v televizi, dokonce v několika pořadech – „naše pozvání přijala Ine Wangová, autorka chystané knihy o Arvem Storefjeldovi“ –, cítím úžasné opojení, přeju si, aby trvalo dál, vybavím si pohádku o kouzelné rybě, o tom, že nikdy nejsme spokojení, přestože se máme čím dál lépe, ale rychle vzpomínku zapudím, protože já chci víc, víc pozornosti, chci v nitru ještě silněji pocítit tohle nakopnutí, tuhle blahodárnou koupel, a vtom dostanu vynikající nápad, tedy, ten nápad mi určitě leží v hlavě už dlouho – už od toho záblesku v paměti, od vzpomínky na stránku novin s titulkem „Nový tým snů mladé sociální demokracie“–, protože najednou se vynoří jako úplná samozřejmost: Berge.

Musím to zvážit. Nechat uzrát.

Ve vlaku cestou domů, kterou absolvuju s každým dnem čím dál později, si v ranních novinách pročítám realitní inzeráty. Pátrám po něčem ve čtvrti Kampen, nebo klidně rovnou na Ekeberské stráni, s docela jiným výhledem než na hradbu řadovek.

Sedíme s Ulrikem v jídelně. Ulrik vždycky obědvá chleba s makrelou v tomatě, patří to k jeho zvláštnostem, respektive, zvláštní je, že mu nevadí, že mu pak páchne z úst. Makrela v tomatě značky Stabburet je takový náš norský česnek, vysvětluje, když si z něj utahuju. On se na oplátku směje mým dvojplošníkům, tomu, že si obložený chleba přiklápím dalším krajícem. Říká mi slečna Sendvičová. Já se každopádně neživím jen salátem jako ostatní, namítám a ukazuju na frontu štíhlých mladých novinářek u pultu překypujícího zeleninou. Mluvíme o té události. Policie je stále skoupá na slovo. Podle Ulrika to znamená, že neví kudy kam. Všichni chápou, že stop je pomálu nebo nejsou žádné – teroristé museli být nadmíru dobře vycvičení. Vyšetřovatelé zřejmě jen čekají, že se ke zločinu přihlásí nějaká skupina. Že se na internetu objeví nějaký dokument. V televizních novinách vystupuje každý den vzpřímená policistka, vedoucí oddělení násilných a sexuálně motivovaných trestných činů z osloského policejního obvodu a zároveň policejní mluvčí, stojí pod schody budovy policejního ředitelství, ve tváři smutek, a promlouvá v metaforách, říká, že stále pátrají po černé skříňce, která by jim objasnila, k čemu v lese došlo. Ani moje zdroje toho moc nesdělují, ale mám jeden dobrý kontakt, který mi potvrdil to, co řekl i Ulrik: teroristé na místě činu nezanechali ani otisky prstů, ani bot, policisté nenašli nic důležitého. Marně pátrali po vzorku pneumatik na obou případných příjezdových cestách v okolí. Nedostali žádný tip na podezřelá auta. Nějaká studentka, která přenocovala na školní chatě nedaleko odtamtud, tvrdila, že brzy ráno zaslechla klapot vrtulníku. Nesmysl, říkám si. Vrtulník! Může to být pravda?

Ulrik je z mých známých jediný, kdo nosí rastafariánský účes, krátké dredy. Mám podezření, že jde spíš o kamufláž než důsledek hudebního vkusu – získává si tak přístup do mnoha neortodoxních komunit. Je šikovný novinář, tak trochu hacker, a teď mi s klidem sděluje důležitý detail, který policie zatím nezveřejnila: pachatelé nepoužili nůž jen tak nějakým způsobem. Vážně? já na to. Ulrik otálí s odpovědí: Všechny oběti našli v posteli s podřezaným hrdlem.

Vyděsí mě to. Takže se není čemu divit, že se na začátku vynořily zvěsti o dekapitaci. Pozoruju kousky makrely a protlaku na Ulrikově talíři. Cítím nutkání vyplivnout jídlo, které mám v ústech. Představuju si ten výjev. Zkouším si ho představit. Je to nepochopitelné. Že by v téhle idyle, v tom klidném kousku země daleko v lesích, na chatě obklopené lučním kvítím, někdo podřezal lidi jako zvířata. Podle Ulrika to podporuje teorii o útoku na Stranu pracujících. Ta symbolika je zjevná, dodává. Někdo jde SP po krku.

Z nové informace se mi rozbuší srdce. Musím si znovu dojít pro vodu, jako bych najednou měla problémy s vlastním hrdlem.

Proč byli zabiti právě tam? Vestoje se sklenicí v ruce pozoruju Ulrikovy zapletené prameny vlasů a přitom naslouchám jeho spekulacím. Může to nějak souviset s tím, že Pochod byl dlouho jakýmsi vnitrostranickým tajemstvím, místem, kde se celá desetiletí činila zásadní rozhodnutí? Ulrik rozhodí rukama, vzdává se. Volíš SP? ptám se. Ne, odpovídá Ulrik, jsem daleko větší levičák. Get up, stand up. Dáš si ještě sendvič? Už jsi zkoušela makrelu v tomatě mezi plátkem sýra a kolečkem salámu?

Nato se vynoří další zpráva. Ke mně se nedostane, ráno mám naspěch a na vlak musím běžet. Cestou do města podřimuju, ale těsně před hlavním nádražím, když vykouknu ven a pomyslím si, že lesklá fasáda hotelu Oslo Plaza vypadá jako gigantické ostří nože trčícího k nebi, se mi rozvibruje telefon. Přichází esemeska od Ulrika: K odpovědnosti se přihlásila jakási teroristická organizace Norsko pro muslimy. Na hlavním nádraží vidím méně lidí přistěhovaleckého původu než obvykle. Možná se poté, co uslyšeli tu novinku, neodvažují vyjít ven, říkám si. Možná si telefonují: Zůstaňte doma! Bude mela! Tu informaci celý den omílají všechna média. Internet zaplavují nenávistné komentáře. Řada pravicových politiků požaduje okamžité uzavření hranic. Pak se ukáže, že za přiznáním stojí partička kluků z lepší části města, že šlo o vtip, o sázku, nakolik lze veřejnosti namluvit něco tak přitaženého za vlasy. Mají štěstí, že je pobouření občané nezlynčují. Co je to dneska za mládež? ozývá se ze všech stran, zvláště z příspěvků zaslaných v následujících dnech postaršími čtenáři.

Vůbec jen málo faktů podporuje tvrzení, že teroristé jsou muslimové. Musíme ponechat otevřené všechny alternativy, sděluje policejní mluvčí po tomto trapném omylu. Říkám si, že ta světle modrá košile jí fakt sluší, a má dokonale nanesenou řasenku. Sleduju ji večer v televizi, doma v obýváku, v dlaních držím šálek zeleného čaje. Jako by ji chtěli vzít za slovo, nadhazuje jiná televizní stanice teorii o Rusech. Vytahují okolnost, o níž jsem se v knize, která má už už odejít do tisku, zmínila jen letmo. Staví na tom, že Velikán v roce 1968 prošel povinnou vojenskou službou. Sloužil na pohraniční stanici Elvenes toho červnového dne, kdy se sovětské tanky přiblížily k norské hranici. Jednalo se o odpověď na rozsáhlé cvičení jednotek NATO v kraji Troms. Prý hrozilo vypuknutí válečného konfliktu a ve vysoké politice se schylovalo k dramatu. Arve Storefjeld na to nikdy nezapomněl, možná proto, že skutečně pohlédl do ústí hlavně sovětského tanku. A zanedlouho poté vjely obrněné vozy do Československa. Nikdy se nehodlám spolehnout na ty zatracené Rusáky, zněl jeden z Velikánových nejproslulejších refrénů. V jeho očích studená válka dosud neskončila. Rusko nikdy nebude nic jiného než stát banditů, řekl prý na nějaké oficiální večeři, kde to přehnal s pitím. Vzpomněla jsem si na dívku, která slyšela vrtulník. Mohli ho skutečně odstranit Rusové? Ale proč ho v tom případě raději neotrávili poloniem? Na tuhle teorii bych si moc nevsadila. Jaká bude další? říkám si a odkládám šálek. Nic se nezdá nemožné.

V té zmatené době se často uchyluju do vestibulu úřadu vlády, sedím v hlubokém soustředění nad zápisníkem a dělám si poznámky, pátrám po zapalovací svíčce. Klidná recepce se mi stala prostorem k vydechnutí, útočištěm, kde se pokouším psát, spřádat nitky, črtat jakési osnovy, které mi v lepším případě dokážou poskytnout přehled. Lidé už si od události vytvořili trochu odstup, a tak se začíná vynořovat kritika: je třeba pohnat někoho k odpovědnosti. Dalo se vraždám zabránit? Někteří tvrdí, že policie obdržela varování o hrozbě předem. Což policie popírá. Dohady neumlkají. Na veřejnost prosákne informace, že když na místo činu dorazili zvláštní vyšetřovatelé, aby zajistili stopy, nebylo už nedotčené; noviny překypují pohoršenými komentáři o neschopnosti a nepřipravenosti policie. A protože všichni počítají s tím, že šlo o teroristy, o útok na Norsko – kde byla tajná služba? Proč nezachytila varovné signály? Proč nebyl úder odvrácen? A vůbec: Neměli by mít klíčoví politici lepší ochranu?

Ano, a proč není lepší ochrana zrovna tady, pomyslím si a kývnu na pozdrav jednomu ze státních tajemníků z úřadu vlády, muži, se kterým jsem kdysi flirtovala při nudné recepci na radnici.

Na druhou stranu: Kdo mohl předvídat něco takového, říkám si a zjišťuju, že jsem si doteď místo poznámek kreslila jen kudrlinky. Není právě tohle jádro pudla? Naše chybějící schopnost věci předvídat. Stal se z toho refrén, výmluva a zároveň vyjádření bezmoci: Kdo by dokázal předpovědět, že na norské půdě vůbec může dojít k takovému zločinu? V lese? Ten čin překračuje naši představivost, prohlásila jakási známá kulturní osobnost v jednom televizním pořadu. Tak chladnokrevný, tak efektivní, jako z čistého nebe. Tohle všechno zas a znovu zaznívá ve sloupcích a v komentářích.

Obyvatelstvo čeká na odpověď, jako by to měla být forma útěchy. Kdo za tím činem stojí?

Sedím v budově úřadu vlády a pohledem spočívám na tapiserii Hannah Ryggenové Žijeme na jedné hvězdě. Pokouším se nahlížet událost u Blankvann s odstupem, uchopit ji z nového úhlu. Nenacházím nic. Jediné, co mám v zápisníku, jsou inkoustové kudrlinky. Najednou se mě zmocní strach. Téma se začíná vyčerpávat a nádherná euforie slábne, jsem jako narkomanka, toužím vymyslet něco, co by tu energii zachovalo, pátrám po něčem nezvyklém, chci napsat o něčem, co nikoho jiného nenapadlo. Překvapivý tah, říkám si, změna úhlu pohledu, říkám si, odvrácená strana Měsíce.

A pak to mám: Berge. Už dlouho na to myslím, nebyla jsem si jistá, a najednou jsem.

Rozhlédnu se, jedna recepční se na mě usměje, jako by chtěla dát najevo, že mě poznává, možná mě zrovna zahlédla v televizi. Zapíšu si do notesu verzálkami: BERGE. Zkoumám to jméno. To slovo. Pocítím slabou nechuť. Strach, že překročím hranici. Znovu otázka: Neměla bych to nechat plavat?

Jednou z mála věcí, které v každodenní práci pro přílohu nesnáším, je nutnost vstupovat do Martinova terária a žádat ho o svolení – Martin, kdysi můj nejdražší, dnes bývalý manžel, a nadto šéf. Proklínám tyhle poměry na pracovišti a po návratu z úřadu vlády se musím na několik minut uchýlit do tiché zóny a zkoncentrovat se, než se odeberu do kukaně, v níž sedí Martin. Prakticky aniž zvedne zrak, poznamená, že s reportáží ve víkendové příloze o dopadu blankvannské události nebyl spokojený, vyzněla příliš povrchně, příliš upoceně, nikomu z ní nenaskočila husí kůže; o tom se na vyhodnocovací schůzi ani slůvkem nezmínil, teď však pálí jako z kulometu, jako by to dával za vinu mně osobně, a projev zakončí salvou o tom, že tomu prostě chyběl švih. Jeho poslední slova ve mně vyvolají chuť mu připomenout, že mi kdysi zpíval do ouška Every Little Thing She Does Is Magic, ale potlačím ji a ani nezačnu oponovat, místo toho představím svůj nápad. Chci nějak využít Nicolaie Bergeho, prohlásím. Martin návrh rovnou odpálkuje. Hloupý nápad, řekne. Vždyť sis ani neposlechl, v čem spočívá, namítnu. Tak ven s tím, teda, pronese netrpělivě. Vysvětluju. Nicolai Berge chodil s Gry Storefjeldovou čtyři roky, žili spolu. Chtěla bych zkrátka a dobře otisknout v příloze jeho portrét. Mlčení. Martin se na mě dívá. Nechápu, jak mě tenhle pohled mohl někdy rozpalovat. Jsem napjatá, co bude následovat, a zároveň mě popouzí skutečnost, že jako školačka stojím v pozoru před mužem, který mi kdysi ležel u prsou jako spokojené děcko. Ještě k tomu si vypěstoval takovou tu špičatou bradku, kterou mám spojenou s Magnem Furuholmenem z A-ha a s jinými šviháky, a neustále si ji osahává ukazováčkem. Pochybuju, že to zvládneš, pronese nakonec. Takovýhle úhel pohledu bude hodně náročný.

To poslední si mohl ušetřit. On sedí, já stojím, přes skleněné stěny nás sleduje řada očí. Doufají, že se stanou svědky nějaké scény? A co kdybys udělala rozhovor s matkou malé Sylvie? navrhne Martin. Na stole mu leží Sylviina fotka z koncertu, jen při pohledu na ni mě opouštějí síly, roztomilá holčička v černých sametových šatech a s výrazem prozrazujícím zaujetí hudbou. Matka o to nestojí, namítám. O malé Sylvii už toho navíc bylo napsáno až příliš. Martin se na mě příkře podívá. O Gry Storefjeldové zrovna tak, poznamená. Protože o ni ti přece jde, ne?

Má v podstatě pravdu. O Gry Storefjeldové, mladé ženě zavražděné takříkajíc na prahu zářné politické budoucnosti, jasné kandidátce na státní tajemnici, pokud by SP vyhrála volby v roce 2009, nebo určitě aspoň na poradkyni, jíž mnozí předpovídali budoucnost premiérky, se toho napsalo už mraky. „Gry je nová Gro,“ přirovnávali ji k bývalé předsedkyni vlády poté, co jako mladá, sexy a troufalá vstoupila na scénu. Pamatuju si, že Martin – muselo to být na konci našeho vztahu – byl toho názoru, že ji přeceňují. Teď se to tvrzení neodvažuje zopakovat. Co když objevím „opačný“ příběh, vemlouvám se, možná nám Nicolai Berge prozradí o Gry něco, co předtím nikdo nevěděl. Nejsem si jistá, jen to plácnu, slyšela jsem, že ho jejich rozchod před čtyřmi roky pořádně sebral. Martin se chytí za uměleckou bradku a zavrtí hlavou. Podle mě tenhle nápad lidi okamžitě zaujme. Udělám velký rozhovor, naléhám, muselo ho to zasáhnout, sdílel s Gry lože několik let. V lepším případě – a to si jen pomyslím – bude moct taky říct něco o prostředí ve Spolku sociálnědemokratické mládeže a v SP, oba byli jeho součástí. Zdá se, že lidé se nedokážou nabažit čtení o tom, co by jim přiblížilo všechny zemřelé, Gry Storefjeldovou nevyjímaje.

Nepřesvědčilas mě, klidně se to může ukázat jako naprostý omyl, namítá Martin, předstírá, že uklízí na stole, který vypadá, že se uklidit nedá. Všimnu si balíčku knäckebrotu a tuby taveného sýra. Pocítím vůči Martinovi stín dávné něhy, nemá ani čas zajít si do kantýny, cpe se v tom svém teráriu knäckebrotem. A přece: mým uším zní jeho tón pohrdavě. Místo aby svou skepsi nějak zdůvodnil, začne se mě vyptávat na to, jak se mi vede, jako by věděl, že mám problémy, nebo slyšel někoho vykládat, že je mám, že se mi nedaří dobře. Sám se znovu oženil, bydlí na Nordstrandu, ve vile, taky si pořídil dítě. Zrovna tohle mě zabolí, pomyslím si, že chyba je, byla, na mé straně. Ráda bych měla dítě. Přeju si to víc než cokoli jiného. Porodit. Ráchel mi vyprávěla, že to je jako ocitnout se ve stavu beztíže. Že se nikdy necítila tak živá. Při jejím vyprávění jsem se usmívala, ale ve vlaku cestou domů jsem brečela.

Máš teď někoho? zeptá se Martin. Možná, odpovím. Moc pohotově, pochopí, že lžu.

Jeho námitky ve mně vyvolají lehkou nenávist. Jak se to mohlo stát? Jak je možné, že muže, jehož jazyk mi tak dlouho dělal dobře v rozkroku, najednou považuju za svého největšího protivníka? A současně nemůžu popřít, že mi vztah s ním změnil život, že mi Martin pomohl stát se lepší novinářkou, díky němu jsem zářila, Martin mě inspiroval k napsání některých textů, které dnes pokládám za své nejúžasnější. Může člověk nenávidět někoho, kdo ho prakticky zachránil?

Rozmysli si to, říkám. Bude to trhák! To je Martinovi samozřejmě naprosto jasné. Ukázat Gry Storefjeldovou ve světle toho, co prozradí Nicolai Berge, by byl pořádný sólokapr.

Potřebujeme teď zrovna tohle? ptá se. Další portrét?

Pořád stojím v teráriu. Martin mluví hlasitě. Ostatní nás přes stěny slyší. Vybavím si výraz „slon v porcelánu“. Co když jsem něco rozšlápla?

Já ale nemluvím o obyčejném portrétu, namítám. Dostaneš převratný portrét. Představ si, že by sis týden po Dianině smrti mohl přečíst rozhovor s princem Charlesem. Přeháníš, opáčí, vždyckys přeháněla, ale neubrání se úsměvu, vidím, že nenachází další protiargumenty.

Celá situace, kdy skeptickému muži představuju dobrý nápad, mi připomene něco, co už jsem zažila, a musím se pro tu zkušenost ponořit do paměti: novináři z Beatu. Hudební patriarchát. Postoj, který proklamuje, ačkoli nahlas nezazní ani slovo, že holky nemají o ničem ponětí. Póza, která je zábavná, když je ti devět, ale skličující, když je ti devatenáct. Jak jsem tehdy byla ambiciózní. A bezohledná. Pamatuju si ty vražedné hudební recenze, které jsem psala do Beatu, rubala jsem všechno s jediným záměrem: přimět lidi, aby si všimli mého jména. Hudebního vkusu. Vyjadřovacích schopností. Protože jsem uměla psát, dokázala bych psaním všechny trumfnout, v dětství i v dospívání jsem se cítila odstrkovaná, ostatní sportovali, chodili tančit nebo do Skautu, já v pokojíku v Etterstadském zámku poslouchala hudbu a četla anglické a americké hudební časopisy. Pak jsem objevila psaní, psala jsem si deník, psala jsem pravdu a nic než pravdu, psala jsem o hudbě, i o té pravdu a nic než pravdu, psala jsem neohroženě subjektivně, sbírala jsem slova, tvrdě se strefující slova, ofinu jsem nosila stejně dlouhou jako Chrissie Hyndeová, pokaždé jsem se oblékla od hlavy až k patě do černé, jak kázal časopis Blitz, včetně povinných martensek, obtáhla si oči tlustou černou linkou a vydala se z Etterstadu do centra, byla jsem cílevědomá, byla jsem nezastavitelná, vyhledávala jsem místa, kde se pohybovali chlapi z Beatu, jako Los Amigos, což byla jakási redakční „kantýna“, v níž jsem si objednala mexické jídlo a přisedla si k nim, rozluštila jazyk jejich kmene, zeptala se, jestli bych pro ně směla psát; ok, tak nám něco ukaž, řekli, a já třískla do stolu několika recenzemi na desky, o kterých určitě ani neslyšeli, a jim se líbily, vlastně na ně docela zapůsobily, otiskli je, jenže já chtěla psát víc, ok, řekli, tak udělej rozhovor, ukaž, co umíš, vyzvali mě, pili jsme pivo v Sardine’s, já vám sakra ukážu, pomyslela jsem si, udělám rozhovor, jakej jste ještě neviděli, a odjela jsem do Londýna, protože jsem si v anglických časopisech všimla upoutávky na jeden koncert, a tak jsem si sehnala lístek do The Dominion Theatre, na programu bylo několik vystoupení, ale já tam seděla kvůli Davidu Bowiemu a jeho nové kapele, bylo to v červenci 1988 a Bowie se zrovna nacházel v tvůrčím mezidobí, možná na dně kariéry, jeho poslední album i turné skončily nezdarem; po koncertě jsem čekala před vchodem pro účinkující, kde vlastně nikdo jiný nečekal, bylo mi devatenáct a byla jsem ztělesněná drzost, a když Bowie vyšel ven, roztáhla jsem plakát s nápisem I’ll write the best interview ever!, a samozřejmě jsem prostě měla jen kliku, protože on zahnul ke mně, v úsměvu odhalil ostré špičáky a mě to ani neuvedlo do rozpaků, byla jsem rozjetá jako parní vlak, vtom řekl: You’ll have to prove it, a následující den jsme se sešli v malé kavárně, nebo spíš v hospůdce na Charlotte Street, a já pořídila ten nejlepší rozhovor s Davidem Bowiem, co kdy vznikl, alespoň v Norsku, načež jsem jím práskla na stůl před chlapy z Beatu, a tentokrát je to opravdu dostalo, protože rozhovor neobsahoval ani slovo o Life on Mars nebo o Ziggym Stardustovi, nýbrž reprodukoval Bowieho odvážné představy o tom, že se stane pouhým řadovým členem kapely, že bude hrát ve skupině Tin Machine, a tak jsem jako jedna z mála holek získala přístup do poměrně sektářského mužského prostředí.

Stojím v Martinově kukani. Chci ho chytit za ramena, zatřást jím, říct neser a prober se, ale ovládnu se. Ty si nepamatuješ, co se povídalo, když ten vztah prosákl na veřejnost? ptám se. Gry Storefjeldová a Nicolai Berge, každý potomek jedné mocné dynastie v SP? Jako by náš korunní princ začal chodit s podělanou švédskou korunní princeznou! To je přece story jako prase!

Ok, tak se do toho pusť, ustupuje, sklápí zrak, nechce se mi dívat do očí. A když už jsem na odchodu, dodá: Buď opatrná. Mám se otočit a zeptat se ho, co tím myslí? Neudělám to, radši se usměju na všechny ty tváře venku, které nedokážou zakrýt zklamání, že očekávaná hádka se nekoná, že ani jedna jediná věc se neroztřískla o skleněnou stěnu. Fuck you, pomyslím si. Jen počkejte, vy zatracení loseři.

Pracuju efektivně a ještě téhož dne se mi podaří zastihnout Nicolaie Bergeho po telefonu. Zdá se, že ho moje žádost zaskočila, a nejdřív odmítá. Rozhodně. Do háje, pomyslím si, ale vím, že se člověk nikdy nemá vzdávat, a tak mu vyložím, jaký mám s portrétem záměr, apeluju na něj, říkám, že může vzbudit velký zájem – jen taktak, že nevyhrknu, že uspokojí akutní potřebu. Požádá o čas na rozmyšlenou.

Hlavou mi prolétne: Představ si celý život. V něm je tu a tam po jednom rozesetých asi tak dvacet dramatických nebo rozhodujících dní. A já pár z nich právě teď prožívám.

Sedím na obvyklém místě, na uších sluchátka, už jsem si o devětadvacetiletém Bergem stihla poznamenat pár klíčových slov, skutečností, které vím, a nejzajímavější není ta, že studoval dějiny náboženství, ale že ještě za studií na univerzitě debutoval jako spisovatel, hned poté, co se s Gry Storefjeldovou rozešli. Bohužel – tedy bohužel pro rozhovor, říkám si – se obě jeho povídkové sbírky setkaly s řádnou dávkou skepse. V mých vlastních novinách se o druhé z nich vyjádřil jeden nestor stručně a odmítavě. Při pátrání na internetu zjišťuju, že jiný recenzent si střílel z povídky, v níž se vesnice na Sibiři promění v místo na jiné planetě, zatímco třetí zesměšňoval příběh nazvaný Velký Macaw, v němž papoušek ara, kterého chytí v džungli, otevře zobák a prohlásí, že je Pablo Picasso, a vzápětí to dokáže. „Když se splaší fantazie“, zní nadpis recenze. První sbírku Nepochopitelné historky jsem kdysi sotva prolistovala, ale nic z toho, co jsem si přečetla, mě neuchvátilo, možná taky proto, že povídka, kterou jsem čtení zahájila, působila značně odtrženě od reality. Když jsem se pustila do dalšího zkoumání, zjistila jsem, že druhá kniha byla takzvaně vyškrtnuta, což znamená, že Norská kulturní rada neodkoupila standardní počet sedmi set sedmdesáti tří výtisků. Berge se ucházel o členství ve Svazu norských spisovatelů, ale byl odmítnut. Většina lidí se shodla na tom, že se o kariéru literáta neměl vůbec pokoušet.

Pociťuju únavu, mířím ke kávovaru. Okolo jde Ulrik. Díky svému zdroji u policie už ví podrobnosti o způsobu vraždy. Tyhle kousky s nožem rozhodně nepředvedli amatéři, říká s významným pohledem. Vykládá, že řez nebyl veden zepředu, takříkajíc na hrtan, jak bývá obvyklé ve filmu, dotyčný držel nůž pravděpodobně tak, jako se drží hůl, tak to dělají jen profíci, a ostřím od sebe, načež ho zasekl do krku ze strany, zabodl ho a táhl jím dozadu k uchu a k šíji, Ulrik vše nadšeně předvádí, hraje pro mě u kávovaru pantomimu; takhle se vyvine mnohem větší síla, pokračuje, a levačkou nejspíš zacpal obětem pusu, aby ztlumil jejich křik a aby jim taky tudy nevystříkla krev, a jak se mi kolega pokouší ukázat, co tím myslí, a jeho paže se přede mnou rozvlní, všimnu si, že má na hřbetu ruky razítko z nějakého klubu nebo koncertu, jsme stejně staří, pomyslím si, přitom on má tři děti a stejně si pořád může dovolit vyrážet za zábavou, nikdy nesedí doma a nefňuká, že je život otrava. Jeho zaujetí je skoro komické, výstup už přilákal ke kávovaru hlouček lidí, a tak Ulrik musí všechno zopakovat, rád vykládá o technických finesách, jak se drží nůž, jak se bodá, v podstatě si lebedí v krvavých detailech. Umění zlikvidovat člověka. To samozřejmě posiluje teorii, že pachatelé disponují vojenskými dovednostmi. Neměli bychom pomíjet možnost, že jsou to prostě elitní vojáci, uvažuje Ulrik. Není jisté, že zabíjeli z nenávisti nebo z čirého zla, pokračuje, pak se odmlčí, jako by věděl, že bude následovat něco kontroverzního: Jsou to vojáci, jsou ve válce, úkolem bylo odstranit nepřátele.

Takže nefalšovaní teroristé, pomyslím si. Podívám se do hrnku, který držím v ruce, tekutina okamžitě nabude červenohnědého tónu. A vůně kávy se rozplyne.

Než stihnou ostatní něco namítnout, Ulrik prohlásí, že unikla ještě jedna informace: Jeden čilý turista v sobotu ráno zaznamenal, jak se nějaký muž s černým plnovousem víceméně plíží lesem přímo pod Blankvannskou mýtinou. Jakmile dotyčnému došlo, že si ho někdo všiml, vrhl na turistu pohled, který dotyčný popsal jako „fanatický“, načež se vnořil mezi smrky a pokračoval dál mimo pěšinu. Muž vypadal trénovaně, pohyboval se nehlučně a velmi pružně. Nemám žádné předsudky, ale vypadal jako muslim, džihádista, řekl prý výletník.

Do prdele, vyhrkne někdo. To abychom vytáhli korán, dodá druhý.

Vracím se na místo, poznamenávám si, co řekl Ulrik, nevím, proč si to zapisuju, tohle si přece budu pamatovat nadosmrti. Z nedostatku činnosti si podtrhávám „vojenské dovednosti“, ale pak se znovu nořím do úvah o Nicolaiovi Bergem a Gry Storefjeldové. Na jejich vztahu bylo cosi pikantního, protože i když se v SP nejspíš nedalo mluvit o válce klanů, vždycky se v ní jasně profilovala dvě křídla, jedno, které vyzdvihovalo odborové hnutí, a druhé, které kladlo důraz na ideje a vize. Arve Storefjeld reprezentoval první z nich, politolog a akademik Olaf Berge druhé. Řada lidí měla za to, že Olaf Berge nemá v SP co dělat, ačkoli vyrostl v průmyslovém Groruddalenu, kde jeho otec pracoval v továrně vyrábějící železářské zboží. Olaf vždycky říkal, že mu otec připomínal kreslenou postavičku opraváře kol a vynálezce Reodora Ráfka, protože byl neobyčejně nápaditý, navrhl nový typ dveřního zámku a okenních pantů, na které získal patent, a postupem času si v Groruddalenu založil továrnu. Vypracoval se, a tak se s rodinou přestěhoval na lepší adresu na Bygdøyskou třídu. Stejně jako mladší bratr a sestra se Olaf věnoval tenisu a plachtění, ale na rozdíl od sourozenců, kteří nenápadně splynuli s měšťanskou třídou, zůstal věrný dělnickému původu a brzy se začal politicky angažovat. Nicolaiova matka Maj Runesenová pocházela z Oddy, patřila ke šlechtě dělnického hnutí opírající se o hrdinský hukot slévárny a těžkotonážní socialismus trvající na energetické soběstačnosti.

Když se Gry s Nicolaiem dali dohromady, sotva by se to dalo přirovnat k příběhu o Romeovi a Julii, nicméně jejich vztah probouzel v lidech zvědavost natolik, že se dostal do médií, a jestli si dobře vzpomínám, někdo o nich napsal, že jim patří „budoucnost SP“, že jsou známkou toho, že se staré konflikty staly dávnou minulostí.

Znovu volám Nicolaiovi Bergemu. Souhlasí. V duchu jásám. Vážně jásám? Ano, v duchu jásám. Domlouváme si místo a čas.

Ulrik je několik dní pryč. Pak se vrátí a vytáhne mě na verandu pro kuřáky, ačkoli nekouřím. Připaluje si cigaretu zapalovačem Zippo, který si pořídil poté, co ho poprvé spatřil na originálním obalu Marleyho desky Catch a Fire. Sleduju, jak si vychutnává první potáhnutí a přitom si stěžuje, že kuřáků na verandě ubývá. Lidi jsou dneska fakt zatracení srabi, poznamenává a pak podobně jako většina osazenstva budovy přejdeme k hovoru o posledních novinkách týkajících se události u Blankvann. Ulrik se poprvé vytasí s teorií, že za činem možná nestojí teroristé. Už o tom koluje šeptanda, povídá. Co když jde o milostný poměr? Žárlivost nejtemnějšího othellovského typu? Netuším, jestli je to kvůli tomu, co říká, ale dostávám chuť začít znovu kouřit, málem na něm vyloudím cigaretu; vždyť jsem v sobě znovu objevila vzbouřenkyni, napadne mě a současně se zamyslím nad tím, jestlipak jsem vyhodila martensky. Velikán měl ve skříni pár kostlivců, vysvětluje Ulrik, a povídá se, že Lefebvre vedl ve Francii spletitý milostný život, absolvoval pěkně hnusný rozvod a musel čelit bratrům své bývalé ženy, kteří se mu toužili pomstít. Musím se smát. Upřímně řečeno, Ulriku, jsi si jistý, že v té cigaretě není tráva? Směju se, ale poslouchám, všechno, co říká, si zapisuju za uši, dávám bedlivý pozor, jako bych byla Sherlock Holmes a věřila, že tenhle případ dokážu rozlousknout sama, dokážu vyhmátnout detail, kterého si nikdo nevšiml, stopu, něco, co odhalí pachatelovu identitu. I ve vlaku a doma dumám nad různými teoriemi. Novinové titulky se přehouply do takřka mytologické roviny. Lidé se lačně vrhají na každičkou novou informaci, ať je sebemenší, a noviny to vědí. Někdy celé dny rozpitvávají na desítkách stránek jeden jediný detail, jako by mohl být klíčem ke všemu. Třeba ten skotský kapesník. Kriminální technici našli hned u chaty kapesník s neobvyklým vzorem. Jeho snímek otiskli v novinách. Zelené a černé kostky s několika tenkými modrými proužky. Podobal se vzoru na kiltu. A najednou všichni do jednoho vědí všechno o kiltech a tartanových vzorech a o skotských klanech. Zvláštní je, že tenhle vzor nepatří ani k jednomu z takřka šesti tisíc známých tartanů. Jak to souvisí? Je ten kapesník symbolem boje za svobodu?

Čtu, co mi přijde pod ruku, hltám do posledního slova všechno, co o tomhle případu běží v televizi, sedím na pohovce v řadovém domě, sendvič s tuňákem nebo s rostbífem a křenem v ruce a koukám na zprávy, na debatní pořady nesoucí se na vlně blankvannských vražd, sleduju rozhovory s odborníky na terorismus, a co se týče Velikána, taky na dokumentární filmy sestříhané ze starých záběrů – naštěstí nespatřím nic, co by zpochybnilo obsah mé knihy. Řada výletníků pořídila v sobotu, kdy došlo k vraždám, v Nordmarce nějaké snímky a ty teď proudí do tisku. V televizních novinách dokonce převzali jedno video, skutečně, pouštějí ho pořád dokola, ozbrojená a plně vybavená policie na něm v sobotu odpoledne přijíždí na místo, video trvá asi půl minuty a natočil ho cestou na Kobberhaugskou chatu nějaký muž na mobil, záznam je nekvalitní a obraz se trochu třese, ale lidé ho chtějí vidět znovu a znovu, poskytuje jim totiž iluzi, že se nacházejí v bezprostřední blízkosti zločinu, je to skoro jako slavný Zapruderův film zachycující atentát na Kennedyho, lidé se otřásají odporem a namlouvají si, že se vraždy udály jen pár minut před natočením filmu, ačkoli se ví, že teroristé zaútočili nad ránem. Pokouším se tomu vzepřít, ale nakonec stejně sedím jako přibitá, jako by to byl první film o životě na Marsu, i já toužím pouštět si tohle video zas a znovu. Poté se odebírám do malé pracovny, sedám si k počítači a nechávám prsty rozběhnout po měkké inspirativní klávesnici, skáčou po ní jako na pružinách. Píšu v podstatě jen proto, abych prostě psala, připravuju se na setkání s Nicolaiem Bergem, cítím, že z tohohle rozhovoru vzejde vyprávění, především o Gry Storefjeldové, nad nímž čtenáři vykulí oči. V nadcházejících dnech pobíhám sem a tam, jsem novinářka, jsem předvoj, rekognoskuju terén, dodávám zboží, po němž všichni touží: skutečnost nebo zlomky skutečnosti a každičký detail je přijímán jako cenná informace právě proto, že může vést k lepšímu pochopení celku, zkrátka a dobře dovést čtenáře k pravdě.

Toho dne v půlce září, kdy se s Nicolaiem Bergem setkávám, je chladno a poprchává, místo navrhuje on, nevím, proč vybral zrovna tuhle malou restauraci u náměstí Olafa Ryeho ve čtvrti Grünerløkka, uvnitř je příjemné světlo tlumené červenými markýzami, které chrání stoly dosud umístěné venku, možná tenhle podnik upřednostnil právě z toho důvodu nebo proto, že tu nepouštějí hudbu, dá se tu dobře konverzovat, v Oslu je jen málo podniků, v nichž se dá vést hovor, jako by si majitelé mysleli, že hosté si přejí poslouchat hudbu, a ne si povídat, mně se každopádně líbí, že je to obyčejná restaurace, žádná z těch vychvalovaných, v nichž moje kamarádky vracejí donesené víno nebo si stěžují na jídlo, o jehož existenci před deseti lety neměly ani tušení; jinak je tohle čtvrť, která ve mně vyvolává trochu bolestínskou náladu, připomíná mi dobu, kdy jsem byla nepřemožitelná, kdy jsem den co den překračovala hranice, tady jsme s Martinem bydleli ty roky, kdy nebylo nic nemožné, léta, kdy se Grünerløkka čili Løkka měnila v Greenwich Village, kdy mladí podnikatelé všude otvírali obchody a bary a restaurace, kdy jste si tu mohli koupit nefalšované havajské košile a pak si dát mexické jídlo, Martinovi a mně Løkka prostě patřila, Oslo nám patřilo, trávili jsme víc času po barech a kavárnách a restauracích než doma, bylo to v době, kdy jsme byli Sartre & Beauvoirová, byli jsme kritičtí, mířili jsme vysoko, poslouchali jsme jazz, protože Martin tvrdil, že nás může naučit umění, jak napsat správný úvod reportáže, udeřit na takovou notu, že se publikum okamžitě chytí, přesně jako to uměli nejlepší jazzmani, předvedli melodii a akordy a pak začali improvizovat a vytáhli nějaký populární flák až do nebe, budou z nás novinářští Bill Evans a John Coltrane, říkal Martin, a když jsme zrovna nediskutovali v nějakém podniku nad mojity a panáky vodky, tak jsme souložili, vlastně nešlo o nic jiného než o diskuse a souložení, o tequilu a cunnilingus, a samozřejmě o práci, i když jako práce nám to nepřipadalo, klidně jsme uprostřed noci dokázali nazí datlovat každý do svého počítače, předčítat si navzájem, co jsme napsali, pokoušeli jsme se trumfovat jeden druhého nápady a formulacemi, byli jsme v pohybu, já začala poslední ročník na vysoké a Martin pracoval v jedněch menších osloských novinách. Zapalovací svíčky, kam se člověk podíval. Jiskra za jiskrou.

Jsem tu dřív, snažím se zachytit atmosféru v podniku, jak jsem se naučila během studií, a tak si zapisuju něco o výhledu na fontánu uprostřed parku – mohla bych to použít jako vsuvku po některé z Bergeho, jak doufám, povedených formulací –, něco o zvucích z kuchyně a vůních, ale jsem napjatá, aniž úplně chápu proč, a chci ho spatřit ve chvíli, kdy bude vcházet, zjistit, jestli tím o sobě něco neodhalí nebo na něco nepoukáže, jestli mi tím neposkytne klíčové slovo. Navrhla jsem, abychom se setkali na kopci nad Fredensborskou ulicí u osmibokého prostranství v ulici Westyeho Egeberga, kde společně s Gry Storefjeldovou bydlel, kde s Gry Storefjeldovou souložil, napadá mě, do telefonu mi prozradil, že Gry chodila každou neděli na hřbitov Našeho Spasitele pokládat po květině na hroby bojovnic za ženská práva Aasty Hansteenové a Giny Krogové. Opravdu? opáčila jsem, přesně něco takového hledám, řekla jsem a hned si do notesu zapsala poznámku, místo aby šla do kostela, pak jsem navrhla, že to tak uděláme, že hřbitov použijeme jako rámec, bude to hezké, prohlásila jsem, možná že s sebou vezmeme růži a položíme ji na hrob Hansteenové nebo Krogové, ty růže teď nahradily růže na jejím vlastním hrobě, ale Berge odmítl, zarputile odmítl, bude mi muset stačit rozhovor na Grünerløkka, kam s Gry často chodili – jako Martin a já, pomyslela jsem si, v době kdy mě všechny důležité události v životě teprve čekaly. Pokoušela jsem se vlastní myšlenky odsunout, jenže zároveň nešlo do toho ty intenzivní vzpomínky nemíchat, celá čtvrť páchla ctižádostivými plány a závratnou zamilovaností, koktejly s podivnými jmény, tryskající vodou z fontány, Martinovým šlachovitým tělem ležícím v posteli vedle mě.

Jsem nervózní? Jsem. Musím se zasmát sama sobě. Dělala jsem rozhovor s Davidem Bowiem, s jedním z nejznámějších hudebníků na světě, a teď jsem nervózní ze setkání s odstaveným mládežnickým politikem a neúspěšným spisovatelem.

Čekám dlouho, trochu se třesu zimou a lituju, že jsem si nevzala teplejší bundu, dávám si skleničku chardonnay a přitom pořád pokukuju po dveřích, dnešní fotografové vždycky potřebují příliš času, nalhávají si, že jsou důležitější než novináři, že všechno dobře dopadne, jen když se povedou fotky. Poprosila jsem Capu, aby udělal několik snímků Nicolaie Bergeho před klubem Blå, čili Modrák, u řeky, pohrávám si s nápadem, že portrét nazvu „Modrákové dny“, určitě proto má zpoždění, možná ho pózování unavilo. Do prčic, pomyslím si. A pak: klídek. Pohled mi neustále zalétá ke dveřím, chtěla bych ho zachytit v momentu, kdy vejde, v těch většinou bezradných vteřinách, kdy se člověk rozhlíží, pátrá po tom, s kým se má setkat, zvlášť když druhého nezná, tak jako Berge mě – pokud si ovšem neprohlédl moji podobenku v záhlaví nějakého článku. Přemýšlím o své fotce v novinách, jestli je dobrá, nebo špatná, jestli bych si třeba neměla nechat udělat novou, elegantnější, když teď mířím nahoru, a současně si říkám, že jsem Bergeho vlastně už jednou viděla, protože ten podzim, co mu vyšla druhá sbírka povídek, jsem náhodou zašla do knihkupectví a pamatuju si, že mě překvapilo, jak ve skutečnosti vypadá, viděla jsem ho jen na pár fotkách v novinách, které ovšem pořídili, když byl ještě aktivním mladým politikem v SSDM. Vlastně jsem byla na odchodu, ale protože vzbudil mou zvědavost, stoupla jsem si opodál a pozorovala ho, bylo to v prosinci a on tam seděl mezi dvěma svíčkami a několika štosy knih a chystal se je podepisovat, možná to bylo jediné knihkupectví, které pro něj uspořádalo autogramiádu – jako takovou cenu útěchy –, jenomže žádná fronta se tam netvořila, vůbec žádná, během té celkem dlouhé chvíle, co jsem v obchodě strávila, se neobjevil jediný člověk, který by ho požádal o autogram, dokonce si pamatuju, že jsem popošla blíž a stoupla si za jeden regál tak, abych si ho mohla prohlédnout zevrubněji, především proto, že byl synem Olafa Bergeho, a přišlo mi ho skoro líto, jak si tak točil mezi prsty plnicím perem, představovala jsem si, že to musí být hotové utrpení sedět tam jako na výstavě mezi dvěma svíčkami a štosy neprodaných knih, s nepoužitým perem v ruce, zatímco kolem pobíhají lidé s bestsellery v košících a nevšímají si ho, a pak jsem si vzpomněla na něco, co zmínil v jednom rozhovoru, muselo to být v souvislosti s jeho debutem, byl to taky jediný rozhovor, který jsem si vybavila, a Berge v něm řekl něco komicky pompézního, jako že touží ovlivnit čtenáře na fundamentální rovině, něco takového to bylo, a jestli se nemýlím, tak prohlásil dokonce cosi ve smyslu, že chce proniknout do hlubších vrstev vědomí tím, že literární text použije jako buldozer, což u mě vzbudilo úsměv, možná ne úplně smích, jen úsměv, a tohle všechno si vybavuju v okamžiku, kdy konečně vstupuje do restaurace u náměstí Olafa Ryeho a rozhlíží se – maličko v rozpacích –, až pak zamíří ke mně s pousmáním, jako by ho naše setkání nebo celý ten nápad trošičku pobavil navzdory pochmurným okolnostem, ze kterých moje žádost vyplývá. První, čeho si povšimnu, je jeho neobvyklý oblek, šedý, s vestou – jako vystřižený z filmu z padesátých let, pomyslím si. Tmavé vlasy má vlhké a napomádované. Ani nesklopím zrak a poznamenám si do notesu „klasický trojdílný oblek“.

Až zblízka si všimnu sluchátek, vytáhne je z uší a řekne: Nicolai, stisk ruky a pohled neprozrazují nic. Mezi střízlivým oděvem a jeho vůní panuje rozpor. Vůně mě překvapí – není to kolínská, ale… oheň. Ano, oheň. Tohle si říkám. Muž v obleku vonící ohněm. Pokud to tedy není nová pánská vůně, která má vytvářet právě takovou image.

Co posloucháte? ukazuju na sluchátka, která zastrkuje do náprsní kapsy.

Šostakoviče, odpovídá. Šostakoviče, opakuju, aniž to vyzní jako otázka. Jen přikývne, jako by bylo úplně normální, že si takový mladík pouští do uší Šostakoviče.

Má teď truchlivější výraz – napadne mě „slušivě truchlivý“. Na tom asi po všech těch událostech není nic divného. Nikdy ji nepřestal milovat… Poslouchá smuteční hudbu… Pokouší se utišit bolest tóny klasické hudby…

První minuty strávíme klábosením, rozehříváním, malý diktafon mám položený na stole a teď mě překvapuje, jak nesmírně zdvořile Berge vystupuje, galantně, napadá mě, hodí se to vlastně k tomu poněkud anachronickému, nebo přinejmenším netypickému oblékání, objednává si pivo a hamburger se slaninou, dobře propečený, dodává, usmívá se na mě, já si poroučím omeletu, protože tak velí zkušenost, dá se jíst jen vidličkou, levou rukou, a přitom si zapisovat, a jako jednu z prvních věcí si zapisuju, že má Berge zvláštní hlas, nápadně příjemný, přistihuju se, že naslouchám spíš jeho hlasu než tomu, co říká. Ale rychle zaznamenávám, že hledá slova, dělá mu potíže se vyjádřit, často se odmlčuje a začíná znovu a uprostřed jedné odpovědi vytáhne z náprsní kapsy saka plnicí pero, jako by mu mělo pomoct se vyjadřovat lépe, musí to být stejné pero, které jsem u něj viděla toho prosincového dne před několika lety, a začíná něco čmárat na papírový ubrus – možná proto má tenhle podnik rád, pomyslím si, protože tu může využívat ubrus místo zápisníku – zdá se mi, že tam stojí „úlomek, morální kompas“, ale vůbec si nejsem jistá, plnicí pero vypadá staře, zeptám se na něj, jenže Berge se tváří, že otázku přeslechl, čmárá dál, pak zvedne oči, usměje se. Plachý, zapisuju si, prohlížím si muří nohy, pro druhé nečitelné. Hledám jiná slova, nenacházím je.

Jen na chviličku se mi zadívá do očí a pak pohlédne ven. Působí nejen ostýchavě, ale i uzavřeně. Zmocní se mě pochybnosti, možná je můj nápad horší, než si myslím. Než doufám. Musím vsadit na to, že dokážu lidi přimět, aby se otevřeli, a současně pátrám po nějakém výmluvném detailu. Číšník přináší nápoje, Berge dostává pivo, já si výjimečně objednávám další skleničku vína, ptám se, jestli mají Soave, obvykle si při rozhovorech dávám jen jednu skleničku.

Proč posloucháte Šostakoviče? ptám se.

Kvůli jedné povídce, odpovídá, nebo něčemu, z čeho možná povídka bude. Podívá se na mě, jako by se chtěl ujistit, že mě to zajímá. Dostal jsem nápad, pokračuje, když jsem někde narazil na informaci, že za druhé světové války vybuchl v Šostakovičově bezprostřední blízkosti granát a do mozku mu vnikla kovová špona. Šostakovič tvrdil, že mu stačí naklonit hlavu na jednu stranu a hned slyší melodie. Špona podnítila aktivitu ve sluchovém centru mozkové kůry. Berge se na mě znovu zkoumavě zadívá, jako by pořád nevěděl, jestli má vyprávět dál. Pokračujte, vybídnu ho. Možná to ani není pravda, vysvětluje, ale ta informace, nebo tedy mýtus, mi roznítily fantazii. Představil jsem si příběh o mladíkovi, jemuž se stane nehoda – Berge mě znovu obdaří zkoumavým pohledem –, nehoda, při níž mu do těla pronikne cizí prvek, a ten, řekněme, že je to úlomek křišťálu, se promění v jakýsi kompas, v třetí oko, které bude mladíkovi pomáhat ve složitých situacích. Něco takového. Berge se usměje, tak nějak omluvně.

Položím základní otázku, odpověď poslouchám jen na půl ucha a přitom si poznamenávám pár klíčových slov, přemýšlím, jestli bych mohla motiv špony použít, Gry mi pronikla do mozku, zůstane mojí součástí, ptám se dál a zároveň pokukuju na další řádky v notesu, jako obvykle jsem si udělala malý průzkum, byť ne v takové míře jako v první fázi kariéry, kdy jsem se do novinařiny vrhala nenasytně a s nezkrotným zápalem, to jsme ještě bydleli na Grünerløkka a noc nikdy nenastávala, na práci se hodila jakákoli denní i noční doba, zvlášť když šlo o důležitý případ jako tehdy, když jsem s Martinovou pomocí odhalila příšernou špínu ve stavebnictví, byla to slušná ukázka investigativní žurnalistiky, která se teď dostala až do povinné literatury na vysoké. Proč už se nevrhám na takovéhle případy, přemítám, zatímco na půl ucha poslouchám Bergeho. Proč tu sedím a pořizuju rozhovor s neznámým spisovatelem, s mužem, jehož snahy většina označila za fiasko? Nebo by se i tohle při troše štěstí dalo považovat za prvotřídní investigativní žurnalistiku?

Zatelefonovala jsem několika Bergeho přátelům, vlastně se rychle ukázalo, že jich moc nemá. A že nemá ani žádného nejlepšího kamaráda. Bylo to nezvyklé, zapamatovala jsem si to. Jeho přátelé poskytli odpovědi a charakteristiky, které se rozbíhaly všemi směry. Ani ve výstřižkových, ani v digitálních archivech jsem toho o něm moc nenašla, jen maličkosti z posledních let v souvislosti s jeho dvěma knihami, pár recenzí a několik starších noticek z doby jeho působení v SSDM; vyrozuměla jsem, že u příležitosti jedněch voleb v SSDM v Oslu došlo k zuřivé hádce – což taky pár přátel označilo za ožehavé téma. Na mě to nijak zvlášť dramaticky nezapůsobilo, přišlo mi to v takovém vosím hnízdě spíš jako naprosto běžný spor, nechápala jsem, proč chce někdo být ve vedení mládežnické strany, kde vládnou intriky a kde se bojuje o pozice a budoucí moc. O Bergeho životě jsem si zapsala toto: dětství v Romsåsu, dospívání v centru města na Bygdøyské třídě, prestižní gymnázium, matka pracující jako referentka na ministerstvu, co se dnes jmenuje ministerstvo zdravotnictví a sociální péče, později zemřela při nehodě, otec byl celý život ústřední postavou v SP, a ještě souvislost s dědečkem a podnikáním, která způsobila, že jak Bergeho otec, tak Berge sám žili v blahobytu, což jim ostatní neustále předhazovali. Přesto jsem vypíchla dobu v SSDM, ta mě zajímala nejvíc, vztah ke Gry.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Berge.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.