Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Rande naslepo

Marek Zákopčan

„Muž má rád dve veci: nebezpečenstvo a hru. A najradšej má ženy, pretože znamenajú najnebezpečnejšiu hru zo všetkých.“

(Nietzsche)

Autor: © Marek Zákopčan

Korektúra: Elist s.r.o.

Obálka: © Adriána Švarná

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017, prvé vydanie

Náklad: 2000 kusov

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

Dielo vzniklo s finančným prispením Literárneho fondu.

ISBN EPUB: 978-80-8197-013-9

ISBN MOBI: 978-80-8197-014-6

Prvý krok: Podajte si inzerát!

„To je fakt skvelý nápad, oba palce nahor. Nahliadol som do budúcnosti a naozaj to všetkým úžasne pomohlo!“

Presne taká bola Filipova reakcia, keď mu jeho súrodenci oznámili, že bez jeho vedomia podali zaňho inzerát do zoznamky a dnes večer sa má stretnúť s vážnou záujemkyňou. Liezlo mu na nervy, ako sa mu všemožne snažia dohodiť tú či onú známu a on ich potom musí s ľútosťou odmietať. Bol prekvapený bohatou zásobou ochotných žien, ktoré sa Marcele a Andrejovi darilo presvedčiť, aby s ním išli na rande. Spočiatku ich upodozrieval, že im za to platia, no toľko peňazí určite nemali. Rád by vedel, čo im o ňom nahovorili, no svoje finty si zaryto nechávali pre seba. Nevedel však, čo ho žerie viac – či neustále zasahovanie súrodencov do jeho ľúbostného života, alebo jeho vlastné nároky, pre ktoré sa mu žiadna potenciálna partnerka nezdá dosť dobrá. Navyše sa čudoval sám sebe, že celé divadielko dávno nezatrhol a vždy sa napokon vybral na dohodnutú schôdzku.

Takisto ako teraz.

Nahováral si, že je to kvôli dotyčnej, ktorá tiež mrhá svojím časom, no kdesi v najtmavšom kútiku duše ticho dúfal, že by to konečne mohla byť tá pravá...

Teplý májový večer okrem prísľubu lásky a dobrej večere priniesol aj mokré chodníky po popoludňajšom daždi. Filip si chcel pred stretnutím prevetrať hlavu, preto išiel pešo, ale čoskoro to oľutoval. Zamračil sa pri pomyslení, že si zašpiní nové mokasíny. A potom sa zamračil ešte viac, keď si uvedomil, že už prešiel nejaký čas, odkedy vymenil tenisky za slušivú obuv. Je to azda znamenie, že zabuchol dvere za mladosťou? Zastal a zahľadel sa na svoj odraz v skle výkladu. Dokonalý účes, ani jeden krivý vlások, okuliare dodávajúce prísny vzhľad, hladko oholená tvár, postava rovná ako pravítko a neodmysliteľné tvídové sako (Marcela vravela, že v ňom vyzerá ako Mr. Bean, ale on sa radšej pasoval do roly neohrozeného a brilantného Roberta Langdona).

Pozrel na hodinky a zháčil sa. Mal by si pohnúť. Prudko vykročil a po niekoľkých krokoch do čohosi kopol. Po chodníku sa zo spadnutého téglika rozkotúľali mince a hneď nato ho zasiahol rozhnevaný krik.

V krytom vchode do zatvoreného papiernictva, na nízkom schodíku pred dverami sedel bezdomovec a nenápadne zbieral milodary. Až do chvíle, kým mu nejaký grobian agresívne nerozhádzal jeho zárobok. Prudko vstal a nazlostene sa naňho osopil. „Čo je s vami, človeče? Šak sa dívajte pod nohy, prebohaživého!“

Filip nevedel, čo skôr. Ospravedlniť sa, utíšiť bezdomovcov krik, alebo zbierať mince? „Nechcel som. Vôbec som si vás nevšimol.“

„No samozrejme, pánko sa nezníži pozrieť aj na nás naspodku!“

„Tak to nie je,“ zamračil sa Filip. „Bol som iba zamyslený.“

Bezdomovec sa pustil zbierať peniaze a popritom si stále čosi šomral. „Vyštafírovaný ako na ples debutantiek a bude sa tu na mňa vyvyšovať. Som sa to ja dočkal...“

Filip prehltol slová, čo sa mu drali na jazyk, a zohol sa, aby mu pomohol.

Bezdomovec však naňho prudko zamával. „Nechajte to tak! Už ste narobili toho dosť. Nepotrebujem vašu pomoc.“

Filip sa cítil trápne, ich zvada priťahovala pozornosť okoloidúcich. Rozhodol sa spor ukončiť a pohnúť ďalej. Nechcel meškať hneď na prvú schôdzku. Mohla síce byť zároveň i poslednou, no džentlmen vie, že právo prísť neskôr prináleží dáme...

Vytiahol peňaženku a z nej dve bankovky, ani nepozrel aké. „Nech sa páči. Za... vzniknutú ujmu.“

Chlap naňho zazrel, no výraz sa mu razom zmenil pri myšlienke na rýchly prísun peňazí. „No-no... veď sa zas tak veľa nestalo,“ vzal si ponúkanú sumu a strčil si ju do vrecka.

Filip sa nemienil dlhšie zdržiavať. „Nechcel som,“ zopakoval. Rád by ešte čosi dodal, no slovná zásoba mu napodiv vypovedala poslušnosť. Nebadane pokýval hlavou a obrátil sa na odchod. O chvíľu incident pustil z hlavy, mal v pláne oveľa príjemnejšie veci.

Bezdomovec zamračene sledoval jeho odchod. Neznášal takých povýšeneckých fičúrov. Aj tento naňho určite zabudol v momente, ako sa mu otočil chrbtom.

Možno nastal čas, aby jemu aj ostatným ukázal, že nie je iba nevyžiadanou príťažou.

Rýchlo zozbieral rozutekané mince a pobral sa za tým uponáhľaným švihákom.

Lea sa vyčerpane oprela o stenu a snažila sa chytiť dych. Od námahy ju pichalo v boku, hrdlo mala vyschnuté, no najhoršie bolo vedomie, že nesmie poľaviť. Musí ísť ďalej, kým si nebude istá, že sa Bohdana zbavila.

Nohy ju však neposlúchali. Hoci rozum jej kázal vzchopiť sa a pokračovať, telo to zásadne odmietalo. Potrebovala si aspoň na chvíľu odpočinúť a dať sa dokopy. Z bytu odišla narýchlo, cítila sa špinavá a páchla od potu. Ani nechcela vidieť, ako vyzerá...

Vošla do najbližšej reštaurácie a nepozorovane prešla popri barovom pulte na toalety. Hodila na seba zbežný pohľad v zrkadle a zhrozene zaúpela. Zamkla sa v kabínke, zložila záchodovú dosku a sťažka sa posadila. Skryla si tvár do dlaní a v tichu, ktoré narúšalo len vírenie klimatizácie, zbierala posledné kúsky rozvahy.

Prečo sa muselo všetko tak zasrane skomplikovať? lámala si hlavu. Obviňovala z toho osud, život a nepriaznivé okolnosti, no dobre si uvedomovala, že ju sem dostala jej vlastná hlúposť a naivita.

Musí si nájsť úkryt a v tichosti vymyslieť, ako vybŕdnuť z tejto prekérnej situácie. Bez peňazí a dobrých kontaktov sa však jej predstavy len ťažko stanú realitou. Do riti! Nahnevane udrela do steny kabínky, čím si síce privodila bolesť, ale aspoň sa jej trochu uľavilo.

Vyšla k umývadlám a pustila vodu. Bola studená, ale osviežujúca. Vydrhla si ruky i tvár a sotva venovala pozornosť žene, ktorá prešla popri nej. Až keď sa zabuchli dvere na kabínke a zazvonil telefón, Lea zdvihla hlavu.

„Ahoj, nemám veľa času...“ vravela neznáma. „O chvíľu sa mám stretnúť s jedným chlapíkom... Nie, neviem, len sme si písali na nete. Dúfam, že to nebude nejaký úchyl...“

Lea prevrátila oči. Neskrývane ľutovala ženy, ktoré sa nechali obalamutiť sladkými rečičkami slabochov číhajúcich na nešťastné obete. Po niekoľkých drinkoch a chutnej večeri im ružové okuliare nedovolia vidieť pravdu a nasledujúci deň si uvedomia, že naleteli dravcovi, ktorému išlo iba o jedno. Kam sa vytráca sebaúcta?

„Jasné, ak sa mi niečo znepáči, okamžite padám... Ak neklamal, je to celkom sympoš... Blonďák, vraj vysoký...“ Žena chvíľu počúvala, potom sa nahlas rozosmiala. „Nikdy nevieš... možno sa ráno prebudím v cudzej posteli!“

Lea sa vystrela a zahľadela na svoj zrkadlový obraz. Nevnímala však unavené oči, zlepené vlasy ani ovisnuté kútiky úst. Na krátku chvíľu zahliadla záchranné koleso. Dočasnú únikovú cestu, ktorá bola natoľko šialená, že by mohla byť uskutočniteľná. Stojí to za to, minimálne sa dobre naje... Samozrejme, ak sa ten „chlapík“ nezachová ako grobian a večeru pekne-krásne zacvaká, ako sa patrí.

Ozvalo sa spláchnutie a krátko nato sa vedľa nej postavila vysoká červenovláska, ktorá s ňou nemala absolútne nič spoločné.

Teraz alebo nikdy!

„Ehm,“ odkašľala si Lea neisto, „prepáčte, vy ste tá osoba, čo má dohodnuté rande cez inzerát?“

Žena si ju pátravo premerala.

Lea vedela, že nepôsobí dôveryhodne, a rozhodla sa využiť to vo svoj prospech. Život ju naučil, že si nemá nechať ujsť ani najmenšiu šancu. Najmä keď sa jej núka na zlatom podnose.

„Je mi to nepríjemné,“ pokračovala a uhýbala pohľadom, „no pán, s ktorým ste sa mali stretnúť, ma sem poslal...“

„Vysypte to,“ súrila ju neznáma, keď sa odmlčala, akoby hľadala vhodné slová.

„Prišiel skôr než vy a zahliadol vás ísť na vécé... Nechcel, aby ste sa cítili nepríjemne... Odišiel a mňa poslal povedať vám, aby ste naňho nečakali.“

Žena sa zhlboka nadýchla a vypustila z úst nadávku, pri ktorej Lea povytiahla obočie. Nuž, aj ju by zrejme vytočilo, keby sa toľko fintila a potom ju objekt záujmu poslal do... domov. Teda, aspoň teoreticky.

Lea mala pocit, že povedala dosť. Ešte raz vrhla na ryšavku ospravedlňujúci pohľad a vyšla von.

Keď mala istotu, že žena je preč, posadila sa k stolu s dobrým výhľadom na vchod.

Čašníka, ktorý jej priniesol jedálny lístok, požiadala o pohár vody. Zdôverila sa mu dokonca aj s tým, že čaká na partnera. Objednajú si spolu.

Pohodlne sa oprela, žalúdok mala ako na vode. Využije všetok svoj podvodnícky talent. Možno sa jej podarilo zničiť šťastie dvoch ľudí, ktorí by v sebe za iných okolností našli zaľúbenie, no čo človek neurobí pre vlastné dobro?

Filip sa cestou zastavil v neďalekom kvetinárstve a do reštaurácie vstupoval s pekne upravenou červenou ružou. V mysli sa mu pritom vybavila pamätná scéna z filmu Smiem prosiť?s Richardom Gereom, keď hlavný hrdina stúpa po eskalátore v ústrety žene svojho života. Ktovie, či aj tá jeho neznáma bude krásna, inteligentná, vtipná a šarmantná ako Jennifer Lopezová?

Alebo bude nebodaj neupravená, zničená a bude pôsobiť nepokojným, nervóznym dojmom ako žena, na ktorej mu práve spočinul pohľad? Sedela pri stole uprostred jedálenskej časti a keď ho zbadala... spýtavo sa postavila a zľahka mu zamávala. Obzrel sa, ale okrem neho nikto iný nevošiel. Rýchlo sa rozhliadol po celej reštaurácii, ale ona bola jediná, kto mu venoval pozornosť.

Táto nízka tmavovláska, čo vyzerá, že práve odbehla maratón, má byť tou vysokou príťažlivou ryšavkou, ktorej fotky mu ukazovali súrodenci?

Hoci na krátky okamih pocítil túžbu nebadane zdupkať, nebolo v jeho povahe utekať z bojiska. Vystrel sa a vykročil k nej.

„Ahoj,“ pozdravil ju s úsmevom a podal jej ruku. „Ja som Filip.“

„Lea,“ opätovala mu stisk a nahla sa k nemu, aby ho pobozkala, no on jej druhou rukou vnútil ružu a zamotali sa v trápnych nesúrodých pohyboch.

Filip sa zamračil. „Lea? Nevoláš sa Simona?“

Viditeľne zbledla a vtom mu napadlo, či sa predsa len nepomýlil.

Krátko sa zasmiala. „To je len moja prezývka na zoznamke.“

„Ako vidím, meno nie je jediné, čo sa líši od skutočnosti,“ poznamenal.

Opäť ten nervózny smiech. „Každý o sebe tak trochu klame, no nie? Alebo mi chceš povedať, že ty si bol vo svojom profile celkom úprimný?“

To jej nemohol potvrdiť, keďže obsah jeho stránky bol plne v Marcelinej a Andrejovej kompetencii. „Máš pravdu. Ale nepostávajme tu, nech sa páči.“ Džentlmensky jej prisunul stoličku a kývol na čašníka, aby priniesol vodu pre Lein kvet. Spolu s ňou im podal aj jedálne lístky.

„Tak... Povedz mi niečo o sebe.“

Lea sa pomrvila. „Je toho toľko, kde začať?“ zasmiala sa. „Čo by si chcel vedieť?“

Pokrčil plecom. „Len bežné veci – kde pracuješ, aké máš záľuby, čo máš rada... prístup k bankovému účtu stačí až po večeri.“

Filip bol zvyknutý, že ženy sa na prvom rande snažili vytvoriť o sebe čo najlepší obraz, priam sa predháňali v tom, aby zapôsobili. No Lea akoby to mala celkom na háku. Akoby sa prišla len najesť a po nutnej zdvorilostnej konverzácii odíde domov a spokojne zaľahne do postele.

Zarážalo ho to, a ak si mal priznať pravdu, aj iritovalo. Nie je azda pre ňu dosť zaujímavý?!

Lea si odpila z vody, aby získala trochu času a upokojila rozbúrenú myseľ.

Pripadala si ako totálna hlupaňa. Nestávalo sa jej často, aby tak vybočila z vytýčeného smeru. Čo je snáď nejaká amatérka? Tento chlap nebol o nič menej naivný, ľahkovážny terč ako mnohí iní pred ním. Čo na tom, že je príťažlivý, na pravom líci sa mu pri úsmeve tvorí rozkošná jamka a jeho hlas jej rozochvieva vnútro?

Musí sa vzchopiť!

„Som akademická maliarka,“ povedala s istotou. „Mám dvadsaťpäť rokov, mám rada dobrú hudbu, no neznášam operu. Rada čítam, korčuľujem a pečiem.“ Dve veci z toho boli pravdivé.

Takže umelkyňa, blyslo Filipovi hlavou. To by vysvetľovalo jej nedbalý vzhľad.

„Aký je tvoj obľúbený žáner?“

„Samozrejme, že romantika,“ odvetila bleskovo. V skutočnosti nemohla vystáť príbehy o vzťahoch a otrepanej nevere. Čítať o tom, akí sú chlapi nemožní, ženy utrápené a okná v byte špinavé, považovala za bohapustú stratu času a duchaprítomnosti. Filip si však zaslúži aspoň zachovať dobrý dojem. Keby mu vyjavila pravdu, prevrhol by stoličku a utekal kadeľahšie. A kto by potom zaplatil za večeru?

„Môžem vidieť tvoje obrazy aj v niektorej galérii?“ nadhodil zvedavo.

„Prirodzene. No, momentálne vlastne ani nie, pretože len pred pár dňami skončila moja posledná výstava.“

„Aké obrazy si vystavovala?“

„To ani nestojí za reč,“ mávla nadnesene rukou, „samé abstraktné čmáraniny, veď to poznáš. Nič nehovoriace čiary a šmuhy, za ktoré prachatí blázni zaplatia majland, lebo v tom vidia hlbší zmysel,“ rozosmiala sa.

„Aj ja vlastním niekoľko podobných čmáranín.“

„Aha,“ zvážnela.

„Možno by si mi mohla namaľovať nejaký obraz. Si drahá?“

Lea uvažovala, či by ju jeho otázka nemala uraziť. „Keď sa to tak vezme, ani nie. Niekedy si pripadám až príliš lacná.“

Filip spýtavo nadvihol obočie, ale nereagoval na to.

Podišiel k nim čašník s otázkou, či si už vybrali.

Filip videl, že Lea váha, preto prehovoril ako prvý. „Poprosím paradajkovú polievku, grilovanú bravčovú panenku a červené víno. Značku nechám na vás, prekvapte ma,“ vrátil menu s úsmevom čašníkovi.

Lea ani nezdvihla pohľad od lístka, len začala diktovať. „Ako predjedlo konfitovaný bravčový bôčik v portskom víne s cibuľovým džemom, ďalej slepačí vývar s mäsom a domácimi rezancami, teľacie kolienko na lesných hríboch so zemiakovými šúľancami, caesar šalát s kuracím mäsom a čokoládový koláč ako dezert. Ďakujem.“

Mladý čašník sa ešte otočil k Filipovi, či náhodou nechce niečo pridať k svojej objednávke, ale keď sa len znovu usmial, odišiel.

„Máš dobrý apetít,“ podotkol Filip. Nemyslel to ako kritiku, len konštatoval fakty. Páčilo sa mu, že Lea sa nebojí telu dopriať koláž chutí. Hoci mala na sebe neforemné oblečenie, aj tak bolo zjavné, že jej postava sa netrápi zlým metabolizmom. Už pri prvom pohľade na ňu vnútorným radarom zachytil vábivé krivky. Nerozumel, prečo ich skrýva. Čo ak je to z jej strany celé iba test? Možno sa naschvál správa, akoby vôbec nebola na prvom rande, aby odhalila jeho reakcie. Štvalo ho, že sa v nej vôbec nevyzná!

Leu premkol krátky, ale veľmi rýchlo pominuteľný záblesk viny. Zaumienila si, že mu to nejako vráti. Zistí, kde Filip býva, a pošle mu ďakovný list. Alebo zaňho uprace vchodový priestor, vyvenčí mu psa, jednoducho mu oplatí jeho dnešnú ústretovosť a vynahradí stratu, ktorú vďaka nej utŕži. Znovu sa napila.

„Dobré jedlo je ďalšia položka na mojom zozname obľúbených vecí. Tak. Teraz si na rade ty,“ oprela sa a skúmavo sa naňho zahľadela.

Svetlohnedé, takmer blonďavé vlasy mal chlapčensky rozstrapatené, ale nepôsobili neupravene. Výrazné lícne kosti a ostrá brada mu dodávali mierne povýšenecký výraz, no vejáriky vrások okolo usmiatych modrých oči svedčili zas o jeho veselej náture. Padol jej do oka hneď, ako vošiel do reštaurácie a ani poriadne nezauvažovala, či je skutočne tým mužom, ktorého očakávala. Odrazu sa postavila a zamávala naňho. Asi nebola pri zmysloch.

„Som na voľnej nohe, tiež sa venujem tvorivej činnosti,“ vravel Filip. „Aj ja rád čítam, no nemám vyhranený žáner. Zaujímam sa o históriu, veľa cestujem, spoznávam nových ľudí... A hrám amatérsky na saxofóne.“

Bože, to je suchár, napadlo Lei. Veľký fešák, ale strašný suchár.

Filip uvažoval, ako rozprúdiť konverzáciu a vyvolať na jej tvári úprimný úsmev. Celé stretnutie mu pripadalo škrobené, silené a neprirodzené. Vôbec neplynulo s ľahkosťou a čo bolo horšie, nenapadali mu žiadne zaujímavé témy na rozhovor. Rozum mu vypovedal poslušnosť. Inokedy by mu to neprekážalo, mávol by nad tým rukou a časom na nevydarené rande zabudol. Vynadal by Andrejovi a Marcele a dôrazne ich požiadal, nech ho nechajú na pokoji, hoci by vedel, že je to márne. No čosi ho pobádalo, aby sa nevzdával, že Lea je ako Pandorina skrinka, čo vydá svoje tajomstvá až po otvorení.

„Už si niekedy absolvovala rande cez internet?“ opýtal sa.

„Nie, toto je moja premiéra,“ priznala bez obalu. „A ty?“

Krátko sa zasmial. „Už to ani nepočítam.“ Uvedomil si, ako to vyznelo, preto rýchlo dodal: „Niežeby som bol ľahtikár alebo nedajbože nejaký deviant. To len moji súrodenci si myslia, že keď našli tých pravých životných partnerov, oprávňuje ich to miešať sa do môjho ľúbostného života.“

Zdalo sa, že konečne vzbudil jej záujem. „Takže si tu vlastne z donútenia?“

„Znie to síce strašne, ale áno. No nič proti tebe nemám, naozaj!“ ponáhľal sa ju ubezpečiť. A zároveň mu došlo, že ju možno už nikdy neuvidí, a teda nemá dôvod pretvarovať sa. „Ak mám pravdu povedať, si príjemným prekvapením.“

„Skutočne?“ spýtala sa neveriacky. „Prešla asi štvrťhodina, ale najradšej by som išla do kuchyne pomôcť kuchárovi, aby bolo jedlo čím skôr hotové.“

Rozosmial sa. Jej veta, hoci preňho vôbec nevyznela lichotivo, vystihla jeho zmiešané pocity a uvoľnila atmosféru.

„Prezraď mi, čo ťa viedlo k reagovaniu na môj inzerát?“ vyzval ju.

Lea zaváhala. Zvuk jeho smiechu jej ešte stále rezonoval v ušiach, bol nákazlivý a Filip pritom vyzeral ešte príťažlivejšie. Jeho otázka ju zastihla nepripravenú. Už niekoľkýkrát si v duchu vynadala za svoju nedôslednosť. „Tvoja fotka. Upútali ma na nej tvoje oči.“ Podobnou triviálnosťou určite nič nepokazí.

Filip sa zamračil. „Pokiaľ viem, súrodenci tam moju fotku nedali.“

Tak možno pokazí... „No dobre,“ zasmiala sa, „chcela som ťa len podpichnúť. Lebo naozaj neviem, ako ti odpovedať. Mala som slabú chvíľku, otvorila som si stránku pre nezadaných a klikla na prvý inzerát. To je všetko.“

„Neviem, či sa nemám náhodou uraziť,“ podotkol, „keď viem, že som len dôsledok náhodného výberu.“

Mykla plecom, akoby jej to bolo jedno. „Radšej to, ako byť ignorovaný, no nie?“

Už to netrvalo dlho a čašník im priniesol jedlo. Popriali si dobrú chuť. Počas jedenia veľa nerozprávali, Lea si vychutnávala každé sústo a Filip mal aspoň čas utriediť si myšlienky.

„Bolo to skvelé,“ vydýchla Lea, keď zhltla posledný kúsok bohatej večere. Spokojne sa oprela a slastne privrela oči.

„Som rád, že ti chutilo,“ pousmial sa Filip.

„Ďakujem,“ opätovala mu úsmev. „Už dávno som sa tak dobre nenajedla.“

„Môžeme si to niekedy zopakovať,“ nadhodil, a aj keď to znelo skôr ako galantná fráza, myslel to úprimne.

Lea na to neodpovedala. Rada by ho uistila, že sa s ním opäť zíde, no realita klopala na dvere. Ešte nedávno zvažovala, že sa vytratí zadným východom alebo utečie cez okno na toaletách, ale rozhodla sa hrať svoju rolu až do konca. Do peknej, slušnej rozlúčky, s poďakovaním a letmým bozkom na líce.

„Páčia sa mi ženy s apetítom.“

Mykla plecom. „Je to len jedlo. Sú aj iné spôsoby, ako zhodiť pár kíl, než hladovaním. No musím uznať, že diéty majú aj svoje nesporné výhody, napríklad v partnerskom živote.“

„Nerozumiem. Aké?“

„Ak by chcela, povedzme, žena zistiť, či má jej muž milenku, položí pred neho dve jedlá – jedno ťažké a vysoko kalorické, druhé ľahké a zdravé. Ak milenku nemá, bude mu jedno, ako vyzerá...“

Filip sa zasmial.

Lea skontrolovala čas. „Asi sa už rozlúčime, čo?“ Vzápätí sa zháčila. „Prepáč, nechcela som... Neprišla som sa len najesť...“ Ale aj napiť a trochu si oddýchnuť...

„To je v poriadku. Chápem.“

Nechcela, aby chápal. Zatúžila, aby ju presviedčal, nech sa neponáhľa, že má čas, veď ju doma nik nečaká a vlastne ani nemá kam ísť...

Ticho si vzdychla. Zrak jej zablúdil k oknu a dych sa jej zastavil. Po ulici prechádzal Bohdan a pátravo sa rozhliadal.

Hľadá ma!

Bez rozmyslu sa zosunula zo stoličky a vliezla pod stôl, aby ju náhodou nezbadal.

Filip nechápavo zízal pred seba. Tam, kde ešte pred sekundou bola Lea, teraz zívalo prázdne miesto. Zohol sa a nadvihol obrus.

„Si v pohode?“ opýtal sa.

Lea kľačala na štyroch a keď na nej spočinul Filipov pohľad, tvárila sa, že niečo hľadá. „Spadla mi... náušnica.“

„Ako vyzerala?“ sklonil sa, aby jej pomohol.

„No, veď vieš... malá, zlatá...“

„Ukáž mi druhú.“

Lea otočila hlavu.

„Žiadnu náušnicu nemáš,“ zamračil sa.

„Čože?“ vykríkla neveriacky. „Stratila som obe? Ach, nie!“

Filip jastril, ako mohol, no nikde nevidel ani kúsok zlata.

„Čert aby to vzal!“ zahrešila Lea a súkala sa von. Postavila sa a chcela si uhladiť vlasy. Nevšimla si však okoloidúceho čašníka a rukou vrazila rovno do taniera, ktorý niesol.

Mladík od ľaku takmer vyskočil z kože. Pustil aj tanier v druhej ruke a oba sa s treskom rozleteli po zemi.

„Panebože, prepáčte!“ ospravedlňovala sa Lea chvatne, keď sa čašník strápene pozeral na vzniknutú spúšť.

Videla na ňom, že by najradšej vypustil z úst nejakú šťavnatú nadávku, no nemohol.

„Škodu nahradím,“ prišiel na pomoc Filip. „Prosím vás, ospravedlňte sa v našom mene hosťom, čo si to jedlo objednali, a pripíšte mi ho na účet.“

Čašník naňho vďačne pozrel, čosi zamumlal a odišiel po veci potrebné na upratanie neporiadku.

„Pôjdeme?“ obrátil sa Filip k Lei.

Cestou sa Filip zastavil pri barovom pulte, zaplatil účet a vytiahol mobil, aby zavolal taxík.

Lea úzkostlivo hľadela na presklené dvere. Je Bohdan stále nablízku? Sledovala postavy vonku a srdce jej tĺklo ako o závod. Zazdalo sa jej, že ho znovu zbadala. Dopekla!

Filip si odložil výdavok do peňaženky a keď sa obrátil, Lea postávala za vysokou palmou vedľa baru. Neisto si odložil peňaženku do vnútorného vrecka kabáta. „Čo tam robíš?“ opýtal sa.

Lea sa pustila obdivovať čnejúce palmové listy. „Snažím sa zistiť, aký je to druh. Vieš, prečo sú také krásne zelené?“ nadhodila konverzačne.

„Neviem.“

„Ani ja.“

Filip na ňu mlčky civel. Čo sa jej odrazu porobilo? Bolo to s ňou ako na hojdačke. Spočiatku mal chuť zdupkať, potom sa mu zapáčilo jej osobité čaro, a teraz by ju najradšej odviedol na psychiatrické vyšetrenie. Hľadanie neexistujúcej náušnice, rozruch v jedálenskej časti, postávanie za okrasným porastom – je tá žena duševne v poriadku? Začínal o tom pochybovať. A škrelo ho to.

Uvažoval, že ju pozve ešte na pohárik pred spaním, no ten nápad už zavrhol. Možno je len dobre, že sa s ňou o pár minút rozlúči. Andrejovi a Marcele podá podrobnú správu a bude si vychutnávať každú sekundu, keď sa mu budú ospravedlňovať za to, čo spôsobili.

„Môžeme ísť?“

„Iste,“ usmiala sa.

Vyšli pred reštauráciu. Mierne sa ochladilo, no teplota bola stále príjemná.

„Ďakujem za spoločnosť,“ povedal Filip. „Bolo to... zaujímavé.“

„Aj ja ďakujem. Skvelý výber reštaurácie. Dúfam, že som nenarobila priveľkú šarapatu.“

„Nie, nie, určite sú na podobné situácie zvyknutí,“ ubezpečoval ju nepresvedčivo. Vtom mu čosi napadlo. „Prepáč, ani som sa neopýtal, kde bývaš. Najprv zájdeme k tebe, nech mám istotu, že si prišla domov v poriadku...“

„Netreba, nerob si starosti,“ mávla rukou. „Mám to pár minút pešo. Naozaj.“

Jej byt bol posledné miesto, kde by sa teraz chcela ukázať.

Pri rozlúčke väčšinou Filip vytiahol otrepané frázy o tom, ako by si to mohli zopakovať, alebo si vypýtať jej číslo, na ktoré nikdy nezavolá, ale teraz mu akosi nešli na jazyk. Hľadel na vysvietenú ulicu a vyzeral taxík. A Lea naňho tiež pôsobila dojmom, že by chcela čím skôr utiecť. To bol až takým zlým spoločníkom?

Napriek tomu mal pocit, že akonáhle sa s ňou rozlúči, už nikdy ju nestretne, a pri tom pomyslení ho, ktovieprečo, prepadla ťažoba. Nevyznal sa sám v sebe.

Lea by rada povedala niečo pekné na rozlúčku, no nič jej nenapadalo. Slová vďaky za večeru jej pripadali trápne a čokoľvek aspoň trochu romantické by vyznelo neúprimne. Taktne mlčala a zrakom sliedila po okolí. Dúfala, že Bohdan je už dosť ďaleko na to, aby sa jej posledné chvíle s Filipom zaobišli bez nepríjemností.

Prišiel Filipov taxík.

„Tak, ešte raz ďakujem a... dobrú noc,“ spojila pred sebou ruky a usmiala sa.

„Rád som ťa spoznal. Dávaj na seba pozor,“ naklonil sa k nej a pobozkal ju na líce.

Skôr ako si Lea stihla vychutnať Filipovu blízkosť, ustrnula, keď v postave na opačnej strane ulice spoznala preklínaného Bohdana.

Nechýbalo veľa a bol by ju zbadal.

Natiahla sa poza Filipa a otvorila zadné dvere na aute.

„No šup-šup, nasadaj!“ súrila ho a strkala dovnútra.

Zmätený Filip sa podvolil jej naliehaniu a nechápavo hľadel, ako sa votrela k nemu na sedadlo. Zabuchla dvere a povedala šoférovi, aby vyrazil.

„Čo...?“ Filip sa na viac nezmohol.

Lea mu síce odpovedala, no dívala sa kamsi cez neho. „No tak dobre, nechcela som ísť s tebou domov, ale prehovoril si ma. Nemám to vo zvyku, no aj ty si mi sympatický. Strávim s tebou noc.“

Filip sa nestačil čudovať, akým smerom sa večer uberal. Ani sa nenazdal a už sedel v taxíku so ženou, ktorú ledva poznal, ktorá sa mu votrela do bytu a ktorej sa tak trochu bál. Netušil, či to spôsobilo vypité víno, alebo túžba zistiť, nakoľko sa jeho predstavy o Leinej dokonalej postave zhodujú s realitou, no proti jej razantnému postupu neprotestoval.

Nechal ju vojsť prvú. Potichu zatvoril dvere a zapol svetlo. Trochu ho stlmil, aby navodil intímnejšiu atmosféru. Trojizbový byt bol súčasťou novostavby, bol priestranný a moderne zariadený. Kuchyňa bola od obývacej časti oddelená barovým pultom, pod oknom sa vynímal jedálenský stôl a celú jednu stenu zaberala do posledného miesta zaplnená knižnica. Dvere do spálne boli zatvorené, no zrejme nepotrvá dlho a skončia práve tam. Tretiu miestnosť využíval ako pracovňu a nachádzal sa v nej aj rozkladací gauč pre prípadné návštevy.

„Máš to tu pekné,“ zhodnotila Lea. Pokladala za povinnosť pochváliť mu bývanie, veď tu chcela stráviť noc. Inak podobné reči považovala za prejav konverzačného pokrytectva. Ako pýtať sa ľudí na to, ako sa majú, hoci pravda v podstate nikoho nezaujímala.

Pripísala mu bod k dobru za to, že jej nepoďakoval, ale len zľahka kývol hlavou. Človek si má byť vedomý svojich kvalít.

„Urob si pohodlie,“ kývol na gauč krémovej farby. „Dáš si niečo na pitie?“

„Rada,“ privolila, nechajúc tak výber nápoja naňho. Pohodlne sa usadila a sledovala, ako Filip otvára fľašu vína a zručne ho nalieva.

Podal jej pohár, prisadol si k nej a jednu ruku si nonšalantne oprel o opierku. „Na dnešné stretnutie.“

„Na nás.“

Štrngli si.

Filip si odpil len trochu, zatiaľ čo Lea vypila víno na dúšok a so slastným povzdychom položila pohár na sklený stolík. „Výborné.“

„Chceš ešte?“

„Nie,“ zavrtela hlavou, „nerada by som pôsobila nenásytne.“

„No dobre...“

„Ale keď na tom trváš, neodmietnem!“

Filip jej bez slova dolial. Uvažoval, či má dosť zásob, ak by Lea náhodou neustriehla svoj smäd. Nechcel však, aby sa opila. Čo by z toho mal?

„Pustím hudbu?“

Mykla plecom.

Vstal a prešiel k hi-fi súprave. Skontroloval cédečko vnútri a spokojný s výberom ho pustil. Bytom sa rozľahli tiché tóny výberovky z osemdesiatych rokov. Trochu netradičné na zvýraznenie atmosféry, ale čo už bolo na tomto večeri obyčajné?

Keď sa vracal na sedačku, všimol si, že Lea si podupkáva do rytmu. „Máš rada oldies?“

Zháčila sa, akoby sa na chvíľu prestala kontrolovať. Čo sa aj prestala. Opäť nedbalo mykla plecom. „Nijako mi nevadí.“

V skutočnosti by najradšej vyskočila a bláznivo sa roztancovala do chytľavých rytmov.

Filip zaťal zuby. Nadobúdal stále silnejší pocit, že Lea mu zámerne nehovorí pravdu. Aký by však mala dôvod klamať aj o takých maličkostiach, ako je obľúbená hudba? Nešlo mu do hlavy jej očividné úsilie zmeniť svoj obraz o sebe.

Sedela ticho a jemu ako na potvoru nenapadal žiadny spôsob, ako preklenúť jej rozpaky. Nebola to jeho prvá noc s neznámou ženou, no ani jedna z predošlých dám nebola taká plná protikladov ako Lea.

Pomaly popíjala a prezerala si miestnosť a on sa mohol konečne venovať nenápadnému prieskumu jej zovňajšku. Polodlhé hnedé vlasy by potrebovali šampón, ale napriek tomu si vedel živo predstaviť, ako sa s nimi pohráva. Tvár nemala vyslovene krásnu, no bola bezpochyby príťažlivá. Symetrická, s pekne krojenými perami, výraznými tmavými očami a najdlhšími mihalnicami, aké kedy videl. Mierne zahnutý nos jej dodával namyslený výraz. Nevynikala síce vysokou postavou, ale zvodné krivky to dôkladne vynahrádzali. Odrazu prudko zatúžil zbaviť ju tých otrasných šiat a poláskať jej krásne telo.

Odkašľal si a prisadol si bližšie.

„Si nervózna?“ opýtal sa, lebo vycítil jej strnulosť.

„Trochu,“ priznala a slabo sa usmiala. Položila pohár na stolík a zahľadela sa mu do očí. Bol taký pekný... Mužný a zároveň nežne chlapčenský. Blúdila očami po jeho tvári a nenachádzala jedinú chybičku. Modré oči, svetlé vlasy, dokonalosť sama. Zdvihla ruku a pohladila ho po líci. Naklonila sa k nemu a zľahka ho pobozkala. Keď jej bozk opätoval, neubránila sa slastnému povzdychu. Akoby si ich pery hneď porozumeli a vedeli, čo ten druhý uvíta. Ochutnávali sa, skúmali, rozdúchavali nečakanú vášeň. Jednou rukou mu vkĺzla do vlasov, druhú mu položila na plece. Cítila, že pod košeľou sa skrýva silné telo, a to ju priviedlo do ešte väčšieho vytrženia. Navyše nádherne voňal; všetky jej zmysly boli ako vybičované a v tej chvíli vedela, že nebude mať pokoj, kým nebude jej túžba čo najskôr uspokojená.

Filip bol prekvapený silou vášne, ktorá ho strhla a úplne pohltila. Nečakal taký intenzívny zážitok. Mal pocit, že jeho smäd po Leinej blízkosti sa čoraz viac stupňuje, a je priam nemožné uhasiť ho. Žeby za to mohlo vypité víno? Alebo za to môže ona? Jej netypický prístup a otázky, ktoré vyvolávala, ho vyviedli z rovnováhy a teraz je roztúžený ako neskúsený stredoškolák. Ničím nepripomínala jeho dovtedajšie známosti; nazdával sa, že keby na ňu náhodne natrafil na ulici, venoval by jej len zbežný pohľad. Čím ho tak opantala?

Lea sa počas bozku podujala porozopínať Filipovi gombíky na košeli. Zatlačila do úzadia myšlienky o tom, ako sa udalosti večera vyvíjajú podľa vlastných bizarných pravidiel. Nechala sa unášať čarom chvíle, dôsledky bude riešiť, až keď nadíde ich čas. Filip jej pomohol so zobliekaním; nemýlila sa – mal pevne stavané telo, pokojne by sa mohol živiť fotením spodnej bielizne. Prešla mu po hrudi a vypracovanom bruchu.

Bol rad na ňom, aby primäl Leu zbaviť sa časti oblečenia. Rozťahaný pulóver si musela dať dolu sama, no keď jej zablúdil rukou pod tričko, šikovnými prstami jej sám rozopol podprsenku.

Začal uvažovať, že by mal skočiť do spálne po kondómy, ktoré uschovával v nočnom stolíku, keď sa odrazu prudko strhol na buchnutie dverí.

Svetlo v miestnosti sa zosilnilo a bolo po vybudovanej atmosfére.

„Čau, Fifo!“ Zvučný hlas ich vrátil do reality.

Lea začudovane hľadela na muža, čo bez zábran vošiel do Filipovho bytu a po tom, čo ich zbadal, sa mu na tvári rozľahol pobavený úsmev. Mal na sebe tmavomodrý saténový župan s bielymi čínskymi znakmi. Mal ho previazaný, no ktovie prečo si domyslela, že pod ním je celkom nahý. Na príťažlivej tvári mal strnisko, čo mu dodávalo mierne strhaný výraz. Ten zdôrazňovali aj kruhy pod očami a váhavá chôdza. Tipovala by, že má za sebou preflámovanú noc, keby sa k tej časti dňa ešte len neschyľovalo...

„Čo to tu máme?“ zachechtal sa neznámy. „No nie! Len mi nevrav, že táto slečna je to otravné rande, na ktoré si sa chystal! Haha, chlapče, ty teda nestrácaš čas, len čo je pravda!“

„Do riti, Viktor!“ zvolal Filip podráždene.

„Len pokoj,“ zdvihol Viktor ruky v obrannom geste, „prišiel som si len po kávu, mne došla. Dobre vieš, že bez nej som totálne mimo...“ Prešiel ku kuchynskej linke, otvoril dvierka nad drezom a vytiahol keramickú dózu. Nazrel dovnútra a spokojne si ju vzal.

Lea sa cítila trápne, akoby ju pristihli pri čomsi zakázanom. Filip na ňu vrhol ospravedlňujúci pohľad. Žmurkla naňho, aby mu dala najavo, že je všetko v poriadku.

Viktor sa cestou k dverám zastavil a otočil sa k nim. „Nezoznámiš nás?“

„Vypadni!“ osopil sa naňho Filip, schytil malý vankúšik a hodil ho po ňom.

Viktor sa so smiechom uhol.

„Nebuď nervózny, aby si nevyplašil dámu,“ povedal a až vtedy sa jej pozornejšie prizrel. Zľahka sa zamračil. Zdalo sa mu, že ju už niekde videl, ale ani za svet si nevedel spomenúť kde.

„Viktor,“ zatiahol Filip výhražne.

„Okej, padám. Užite si to, holúbkovia. A nezabudnite na ochranu!“ dodal starostlivo, kým za sebou zabuchol dvere.

„Kto to bol?“ opýtala sa Lea.

„Môj sused a podivnou zhodou okolností, ktoré mi v tejto chvíli vôbec nedávajú zmysel, aj môj najlepší priateľ. Prepáč, je tak trochu... excentrický.“

„To nič, práve naopak. Aj moja kamarátka je pomerne nezvyčajná. Viem, aké je to priateliť sa s exotom.“

Pousmial sa. „Kde sme to prestali?“

„Mhm, potrebujem si odskočiť,“ povedala takmer previnilo.

Ukázal jej, kde je toaleta.

Vari stratila rozum? Pokúšala sa upokojiť, znovu chytiť dych, no namiesto toho sa pristihla pri tom, ako sa nevie dočkať jeho pier na svojich. Chutil úžasne, vedela by ho bozkávať večne. Pozor, dievča! napomenula sa v duchu. Z jej strany je to predsa celé podvod. A navyše, muži ako on sa nezahadzujú so ženami ako ona. Asi nemá na dnešnú noc lepšiu zábavku, keď ho priťahuje aj s momentálnym zjavom. A to čakala v reštaurácii nejakú biednu existenciu, čo sa bojí osloviť neznámu ženu. Ako sa len mohla takto zmýliť! Keď však zvážila všetky pre a proti, dospela k rozhodnutiu. Jej prvoradým cieľom bolo dobre sa najesť, odpočinúť si a premyslieť, čo spraví ďalej. Prvé dve veci zo zoznamu ako-tak zvládla. Zatiaľ ale ani prinajmenšom netušila, kam sa podeje. Kdesi vonku stále číha Bohdan a určite dal strážiť aj jej byt. Možno by skutočne nebolo od veci stráviť noc tu. V náručí muža, ktorý jej prevracia vnútro naruby. Čo na tom, že si o nej môže pomyslieť, že je žena ľahkých mravov, keď sa dá tak ľahko opantať vášňou? Obaja sú dospelí a ráno sa ich cesty navždy rozídu...

Keď sa vrátila, Filip sedel na gauči a listoval v časopise.

Odrazu znervóznela. Čaro predošlej chvíle bolo narušené a teraz nevedela, ako na ňu nadviazať.

„Máš veľa kníh,“ podotkla sucho a podišla ku knižnici.

„Áno,“ zavrel časopis a hodil ho na stolík. „Ako som vravel, rád čítam.“

Sledoval ju, ako prechádza pohľadom po názvoch kníh, a ako obvykle, zažíval pri tom nepríjemný pocit, akoby mu videla priamo do žalúdka. Bolo to hlúpe, zrejme ani netušila...

„Filip Rehák,“ hlesla potichu, keď si prečítala meno na chrbte jednej z kníh. Vytiahla ju; nečítala často, no knihy, pri ktorých zotrvala až do konca, jej vždy utkveli v pamäti. Nevinní hriešnici patrila medzi ne. Na zadnej obálke bola fotka autora. Až do tej chvíle si neuvedomila, že Filip by jej mal byť povedomý. No teraz...

Pomaly sa k nemu otočila.

„Vinný v plnom rozsahu,“ povedal zľahka na jej nevyslovenú otázku. Bol hrdý na to, že sa mu v relatívne mladom veku podarilo preraziť na knižnom trhu, a tešil sa zo svojho úspechu. No zakaždým, keď mal poskytovať rozhovory, alebo len tak konverzovať o písaní, stiahol sa do ulity. Dúfal, že Lea to nebude priveľmi nafukovať.

„Vôbec mi nedošlo, že si to ty,“ priznala sa.

„A?“ nechápavo pokrútil hlavou. „Zmenilo sa tým niečo? Keby som ti povedal, že som predavač alebo učiteľ, bolo by to rovnaké ako zmieniť sa, že som spisovateľ. Je to profesia ako každá iná.“ No, možno nie tak celkom, ale nemal chuť to rozoberať. Radšej by sa vrátil k predošlej činnosti...

Či sa tým niečo zmenilo? pýtala sa v duchu Lea. Ako sa môže tak hlúpo pýtať? V jej očiach postúpil o ďalší stupienok na pomyselnom rebríčku dokonalosti. Pekný, milý, pohostinný, výborne bozkávajúci, a aj to, že sa spočiatku javil ako suchár, sa postupne menilo na roztomilú nevinnosť. Začínalo ju štvať, že na ňom nevedela nájsť poriadnu chybu. Prečo nemá krivé zuby, byt ako po výbuchu alebo nejakú poruchu reči? Nezaslúži si, aby ho ošmekla a nechala tápať.

Usmiala sa. „Pre nás obyčajných je to niečo netradičné, hoci tebe to tak možno nepripadá.“

„Myslím, že napísať knihu by dokázalo mnoho ľudí, keby to skutočne chceli. Začať je ľahké, ale najťažšie je vytrvať pri tom až do konca.“

Neprotirečila mu. Ona by na to rozhodne nemala. Čas, výdrž, fantáziu ani talent. Klamať a podvádzať, to áno. Vlastne... nie sú autori tiež tak trochu klamári? Vytvárajú iluzórne príbehy, postavy a predkladajú ich čitateľom ako svoju verziu reality.

Prikývla, nevedela však, či na potvrdenie jeho slov, alebo vlastných myšlienok.

„Skvelá kniha,“ pochválila ho a vložila Nevinných hriešnikov späť do poličky. Autor – teda Filip, ešte jej to asi celkom nepreniklo do mozgu – mal ľahký štýl a nezameniteľný zmysel pre humor. Jeho irónia a nadhľad z neho robili jeden z najvýraznejších literárnych zjavov domácej scény. Tak to aspoň stálo na prebale jeho knihy...

„Ešte by som si dala trochu vína,“ povedala Lea, aby získala čas a preklenula ticho, ktoré nastalo.

„Obávam sa, že už sa minulo,“ odvetil Filip, ale vstal z pohovky a dodal, že môže skočiť do neďalekej večierky. Zdalo sa, že uvítal možnosť prevetrať si hlavu.

Obaja boli akísi roztržití a potrebovali si utriediť myšlienky. Lea tvrdila, že to nie je potrebné, no v kútiku duše dúfala, že Filip dostojí svojmu slovu.

Nesklamal ju. Narýchlo sa obul, hodil na seba kabát a uistil ju, že do štvrťhodinky je späť.

Správa sa ako úplný hlupák. Čudoval sa, že ešte nevzala nohy na plecia. Ledva nadviaže bežný rozhovor, a keď sa ho spýta na veci, o ktorých by vedel rozprávať hodiny, nevrlo ju odbije.

Cestou do večierky sa snažil striasť duševného vákua, čo ho oberalo o zmysly, a znovu nadobudnúť stratenú duchaprítomnosť. Aj Lea určite uvíta niekoľko minút pre seba. Bol si istý, že sa jej páčil aj predtým, ako zistila, že jeho meno je na verejnosti o niečo známejšie... Nemal rád ženy, ktorým sa pri pomyslení na nebotyčné zárobky z predaja kníh zjavia v očiach symboly eura. Keby poznali reálnu situáciu na knižnom trhu na Slovensku, určite by tak neskákali od predstieraného nadšenia z jeho kúzla. Dúfal, že Leu nevyplašil. Zdalo sa mu, že vystihol ten moment, keď obaja zatúžili po bozku, a jeho inštinkt sa v tomto smere nezvykol mýliť. Spojenie ich pier nevedel vypudiť z mysle. Ak to bola predzvesť noci, čo ich ešte len čaká, má sa na čo tešiť.

Nepopierateľným faktom ostávalo, že Lea bola iná ako ostatné ženy. Nemyslel si, že by bola práve ona tou pravou. Vo vnútri bol veľký romantik a vždy sa nazdával, že bude vnúčatám rozprávať zaujímavý príbeh, ako sa zoznámil s ich starou mamou, plný humoru a prekvapení. Zoznámenie cez inzerát mu však nepripadalo ani trochu romantické či nevšedné.

V predajni nemali veľký výber vín, ale čo na tom? Vzal aj tyčinky a solené arašidy.

Azda sa Lea za ten čas, čo bol preč, príliš nenudila. Nevdojak mu napadlo, že zatiaľ mu mohla prehľadať byt. On by to na jej mieste možno spravil. Otázne je, či má čo skrývať? Samozrejme. Každý má v skrini nejakých kostlivcov.

No keď sa vrátil a otvoril ústa, aby na ňu zavolal, uvedomil si jednu podstatnú zmenu. Bol doma sám.

Položil nákup na barový pult, kde našiel narýchlo napísaný odkaz. Lea mu ďakovala za príjemný večer a zároveň sa ospravedlňovala za náhly odchod. Žiadne zdôvodnenie, nijaké frázy o skorom videní či situáciu zľahčujúci smajlík.

Filip podráždene skrčil kus papiera. Cítil sa sklamane a podvedene. Mal chuť vybehnúť von a hľadať ju po uliciach. Prosiť, aby sa vrátila, aby mu vysvetlila, kde sa stala chyba.

V priebehu krátkej chvíle dospel od prekvapenia cez hnev až k ľahostajnosti. Musel rešpektovať jej rozhodnutie. Čo sa dá robiť? Ako prišla, tak aj odišla.

Napriek tomu, keď si po niekoľkých minútach odpil z vína, bodol ho nečakaný osteň osamelosti.

Lea takmer zabudla, že si má dávať pozor a príliš sa neukazovať. Hlavu mala plnú Filipa a nadávok sebe samej za to, že odišla. Pôvodne chcela naňho počkať, ale napokon sa z ničoho nič postavila, chvatne napísala strohý odkaz a vybehla von skôr, ako si to stihla rozmyslieť. Netušila, či bude sklamaný, alebo mu to bude jedno, ale tajne dúfala, že ho to aspoň trochu zamrzí. No takto je to lepšie. Aspoň preňho.

Ako na potvoru zase začalo mrholiť. Vyhrnula si golier na kabáte a tesnejšie sa doň zavinula, hoci to veľmi nepomohlo.

Zaliezla pod bránu jednej z budov a uvažovala, kam sa podeje. Nemalo zmysel uvažovať, že pôjde domov, potulovať sa celú noc tiež neprichádzalo do úvahy. Bohdan a jeho muži určite celý čas prečesávajú ulice.

Bola tu jedna možnosť. Nebezpečná, ale nemala veľmi na výber. Znamená to, že ohrozí priateľku, ale zároveň si bola istá, že jej v prípade potreby poskytne krytie. Soňa bola pravdepodobne tiež v Bohdanovom hľadáčiku, no mohla by sa k nej nepozorovane dostať u nej v práci. V tomto čase iste usilovne zarezávala.

Prepletala sa rozsvietenými ulicami a hromžila, že je mesto tak dobre osvetlené. Celkom by sa jej hodil globálny výpadok elektriny, aby tma skryla jej kroky a úmysly.

Fantázia jej pracovala na plné obrátky, niekoľkokrát sa jej zazdalo, že počuje za sebou kroky, no nikde nikoho nevidela. Začínala byť paranoidná.

Takmer hodinu nato postávala za stromom a pozorovala podnik na opačnej strane ulice. Sledovala ľudí, ktorí sa miesili dnu i von, no nespoznávala v nich nikoho z Bohdanovej suity. Okolo prešlo minimum áut, žiadne nezastalo, nepribrzdilo ani sa nevrátilo. Stále si nemohla byť úplne istá, možno na ňu číhajú vnútri. To však nezistí, ak tu bude iba postávať.

S úmyslom oddialiť nevyhnutné sa rozhodla najprv zavolať Soni a zistiť, či má pre ňu nejaké nové informácie. Mobil vypla už dávno, vedela, že Bohdan jej musel zanechať desiatky odkazov. Verila, že nie je v jeho možnostiach vystopovať ju na základe signálu, preto sa ani neobťažovala s vybratím batérie.

Keď však siahla do vrecka kabáta, nahlas zanadávala. Bolo prázdne.

Viktor sa zadúšal od smiechu. Odkedy pred malou chvíľou Filip vošiel do jeho bytu a povedal mu o Leinom úteku, ledva chytal dych. Sedeli oproti sebe, medzi nimi bol iba drevený stolík s fľašou džinu a preplneným popolníkom.

„Určite na to mala dôvod,“ tvrdil presvedčene Filip.

„No jasné. Nepáčil si sa jej,“ opäť sa rozosmial Viktor.

„Keby to tak bolo, nenasúkala by sa mi do bytu. A ten bozk tiež nemohla predstierať. Až taká dobrá herečka nie je,“ dodal, aj keď tomu celkom neveril.

„Ak si si s ňou nevedel rady, mal si ju poslať sem. Ja už by som vedel, čo s ňou.“

„Ach, tá tvoja podpora,“ vzdychol Filip.

„Ale no! Vieš predsa, že ti držím palce. Najprv však musím zo seba dostať všetky trefné poznámky, až potom príde na rad pomocná ruka.“

„Tak preskoč fázu posmechu a poraď, čo mám robiť.“

Viktor na priateľa chvíľu uprene hľadel. „Takéhoto som ťa ešte nevidel. Tú ženskú poznáš dve hodiny a si z nej úplne paf.“

„Sám tomu nerozumiem. Lea je ako dobrá kniha, čo ťa naplno zaujme, a ty nemáš pokoj, kým ju celú neprečítaš.“

„Keď vezmem do úvahy tvoje smutné prirovnanie, asi na nej naozaj niečo bude. Veľká škoda, že sa vyparila ako gáfor.“

Filip mal sto chutí zotrieť mu z tváre ten škodoradostný úsmev. Už oľutoval, že za Viktorom zašiel. Čakal niečo viac než výsmech a uštipačnosť.

„A čo mám robiť s jej mobilom?“ nadhodil. Našiel ho ležať na gauči. Musel jej vypadnúť z vrecka kabáta, keď ho prevesila cez operadlo.

„Nechápem, ako si nemohla všimnúť, že ho nemá. Ja sa bez mobilu nepohnem ani na krok. Je to môj druhý mozog.“

„Skôr jediný.“

Viktor sa tváril, že prepočul jeho poznámku. „Prečítaj si jej správy a dozvieš sa o nej viac.“

„To by bolo narušenie súkromia.“

„A...?“ nechápal Viktor. „Veď sa o tom nemusí dozvedieť.“

„Ty a tvoje morálne cítenie,“ zaškľabil sa Filip. „Zajtra si vyžiadam od Marcely a Andreja prístup na môj profil na zoznamke a napíšem jej. Keď už pre nič iné, aspoň jej vrátim telefón. Aj tak je vypnutý, takže nič z toho.“

„Nekonečná dobrota! A čo keby som ti povedal, že som tú tvoju úžasnú Leu nevidel prvý raz? A že možno viem, kde ju nájsť?“

Filip sa vystrel a spozornel. „Ako... o čom to hovoríš? Vy dvaja sa poznáte?“

„Nie celkom,“ zmaril jeho náhle nadšenie. „A možno to ani nie je, ako sa nazdávam...“

„Nenaťahuj ma a vrav!“ zvolal Filip popudene. Nerád chodil okolo horúcej kaše a Viktor to dobre vedel.

„Zdalo sa mi, že som ju už niekde zahliadol. Letmo, ale predsa. Vieš, že na tváre mám dobrú pamäť.“

„Pokračuj,“ súril ho.

„Bolo to v Červenom mesiaci.“

Filip prekvapene nadvihol obočie. Lea mu nepripadala ako žena, ktorá sa vyskytuje v striptízovom bare. Zato Viktor bol jeho pravidelným návštevníkom. Na tom mieste sa premlelo toľko rôznych žien, že si ju mohol ľahko pomýliť.

„Si si istý?“ zapochyboval.

„Vyzerá rovnako ako kamarátka jednej z tanečníc. Najprv som si myslel, že tam pracuje ako čašníčka. Teda, niežeby nebola dosť príťažlivá na to, aby sa krútila okolo tyče alebo obšťastňovala pánov vo VIP salónikoch, ale... proste nie je ten typ. Z času na čas som ju tam zazrel.“

„Nezdá sa mi to.“

Viktor prevrátil oči. „Je mi jasné, že tvoja vyvolená musí mať okolo seba nepoškvrnenú auru, ale trochu reality tomu neuškodí. To, že sa priatelí so striptízovou tanečnicou, neznamená, že sama poskočí od radosti, ak jej zasunieš za nohavičky stoeurovku. A odkedy je z teba taký puritán?“

„Prečo odišla?“ vrátil sa Filip k pôvodnej otázke. „Nerozumiem tomu. Všetko sa vyvíjalo sľubne.“

Viktor mlčal. Ešte nikdy nevidel Filipa natoľko rozhodeného kvôli nejakej žene. A už vôbec nechápal, ako ho dokázala opantať za taký krátky čas. Väčšinou to bol on, kto rýchlo vzplanul a nemal pokoj, kým nedostal, po čom túžil. Rovnako rýchlo však zakaždým jeho záujem opadol a presunul sa inam. Filip bol romantik, preto tušil, že Lea asi bude naozaj čímsi výnimočná.

„Čo ak si kladieš nesprávne otázky?“ nadhodil Viktor. „Nemal by si sa pýtať, kam išla, namiesto toho, prečo odišla?“

„Prečo si myslíš, že išla práve do Červeného mesiaca?“ vytušil Filip smerovanie kamarátových myšlienok.

„Nemám to odkiaľ vedieť. Ale pri tých rečiach o striptíze som zatúžil trochu si užiť,“ pohodlne sa oprel a roztiahol ruky.

„Panebože, Viktor,“ zvolal Filip pohoršene, „keď už si nadivoko, aspoň sa snaž neukazovať svetu, čo máš pod županom.“

„Nemôžem za to. Malý Viktor prosí o pozornosť.“

„V tom pajzli sa mu jej dostane požehnane,“ povedal Filip a vstal. „Uži si to.“

„Počkaj! Ty nejdeš so mnou?“

„Nemám náladu.“

„Určite tam bude aj Chiara. Leina kamarátka,“ vysvetlil, keď videl Filipov nechápavý výraz. „Môžeš sa jej popýtať na Leu, prípadne jej po nej poslať mobil. A ktovie, možno tam bude aj Lea. Ale to sa nedozvieš, ak zalezieš do perín a budeš sa oddávať sebaľútosti.“

Filip si uvedomoval, že šance stretnúť Leu v striptízovom bare sú absolútne nulové, no radšej bude riskovať neúspech ako trápenie sa otázkou, čo by bolo keby... Prinajhoršom si aspoň vyhodí z kopýtka a rýchlejšie zabudne na noc, ktorá sa mohla stať. Nie je čo stratiť.

„Kým zavolám taxík, obleč sa,“ povedal.

Viktor vyskočil na rovné nohy. „Chlapče, cítim, že túto noc si zapamätáme! Bude veľkolepá, úchvatná, grandiózna, neopakovateľná...!“

„Prekypuješ adjektívami,“ prehodil sucho Filip, no v duchu dúfal, že Viktor sa nemýli.

Lea nikdy nepatrila medzi trpezlivých ľudí. Aj teraz jej ochota čakať prechádzala náročnou skúškou.

Postávala ukrytá za kontajnermi v úzkej uličke, do ktorej ústil zadný vchod podniku, kde pracovala Soňa. Vedela o nej, že si sem-tam odbehne von zapáliť, a dúfala, že dostane chuť na cigaretu čím skôr. No minúty plynuli a Lein nepokoj narastal.

Kovové dvere sa napokon otvorili a vyšiel z nich barman nesúci vrece s odpadkami.

Lea sa vynorila spoza kontajnera. „Ahoj,“ pozdravila ho.

Mladíkom trhlo. „Kristepane, Lea, skoro ma porazilo,“ vydýchol. Vyhodil vrece a podozrievavo na ňu zazrel. „Čo sa tu tak zakrádaš?“

„Čakám Soňu. Nevieš, kedy bude mať pauzu?“ snažila sa o ľahký tón.

„Len pred chvíľou sa jej začala šichta.“

„Do riti!“

„Nechceš na ňu radšej počkať vnútri?“ ukázal za seba.

„Nemáte plno?“ snažila sa nenápadne zistiť, či tam niekto na ňu náhodou nečaká.

„Ešte nie. Najväčší nával býva okolo polnoci.“

Lea ticho vzdychla.

„Tak ideš?“ opýtal sa barman, nemal času nazvyš.

Bez slova prikývla a vošla s ním dovnútra.

Otvoreným priestorom s tlmeným osvetlením sa niesla rytmická hudba. Niekoľko hostí sledovalo podmanivý tanec polonahej umelkyne, zatiaľ čo ďalšie sporo odeté pracovníčky roznášali nápoje a inkasovali štedré prepitné. Všetko – od obrusov cez farbu stien až po rovnošaty čašníčok – sa nieslo v duchu názvu lokálu. Červená bola úplne všade. Symbol vášne, dravosti, pôžitku.

Lea neisto postávala pri bare a prezerala si prítomných mužov. Nespoznávala ich a hoci sa jej trochu uľavilo, nemohla strácať čas.

„Kde je Soňa?“ spýtala sa.

„Asi vzadu,“ odvetil barman a venoval sa čisteniu pohárov.

Lea prešla popri bare k nenápadným dverám zakrytých závesom. Viedli do časti ukrytej pred očami hostí, kde sa tanečnice pripravovali na vystúpenia.

Soňa sedela pred veľkým okrúhlym zrkadlom a nanášala si na tvár líčidlá. Podľa Ley to nepotrebovala, Soňa bola prirodzene pekná, no ona argumentovala tým, že v práci si musí nasadiť masku, aby sa dokonale odosobnila. Tmavočervené, v matnom svetle takmer hnedé vlasy mala rozpustené a v kaskádovitých vlnách jej padali na chrbát. Lea jej ich vždy závidela, boli povestnou korunou krásy jej najlepšej kamarátky.

Soňa si ju všimla v odraze zrkadla a razom vyskočila, aby ju objala.

„Čo tu robíš? Nečakala som ťa.“

Lea si uvedomila, že Soňa vôbec netuší, čo sa v posledných hodinách odohralo. To zároveň znamenalo, že Bohdan ju tu zatiaľ nehľadal. „Koľko máš času?“

„Hoci aj celú noc,“ odvetila Soňa a prisunula k stolíku ďalšiu stoličku. Keď si sadli, spýtala sa, čo sa stalo.

Lea jej všetko v krátkosti a bez príkras vyrozprávala. Nevynechala nič, a pri zmienke o ceste do Filipovho bytu si všimla, ako sa Sonin výraz mení zo zaujatého na skutočne zvedavý.

„No,“ povedala Soňa napokon, „dnešok si mala ozaj pestrý. Je mi jasné, že si po krk v problémoch, ale teraz ma zaujíma len jedno – ako si mohla odísť od takého chlapa? Podľa toho, ako si ho opísala, musel byť dokonalosť sama.“

„Nebolo to ľahké,“ priznala ticho. „Ale musela som.“

„Chápem. A štve ma to. Čo budeš robiť?“

Otázka za milión. „Potrebujem sa ukryť. Ako blbá naivka som si myslela, že sa vnútim domov k cudziemu človeku akoby nič. Rozumieš tomu?“ zamávala si pred tvárou rukou, čím dala najavo nelogickosť svojho úmyslu.

Soňa si vzdychla. „Neboj sa. Môžeš ostať u mňa.“

„Nie je to bezpečné.“

„Nikde to nie je bezpečnejšie. Len nech ten podliak Bohdan príde! Vykastrujem ho a ešte bude prosiť o zľutovanie, uvidíš!“

Lea sa smutne usmiala. Jej priateľka vzhľadom na povahu svojej práce a životné skúsenosti už dávno prestala dôverovať mužom. Videla v nich lovcov, nepriateľov, ktorí chcú len získať korisť a potom sa jej čo najskôr zbaviť. Cynizmus a pohŕdanie sa stali jej vernými spoločníkmi.

„Raz nastane chvíľa, kedy sa mu budem musieť postaviť zoči-voči. Ale ešte na to nie som pripravená.“

„Ak by sa tu náhodou zjavil, mám mu niečo odkázať? Možno by nebolo na škodu presvedčiť ho, že si vypadla z mesta, alebo ho zmiasť nejako inak...“ špekulovala Soňa.

„Neuverí ti ani slovo. Bude mu jasné, že ho chceš oklamať.“

„Tak mu poviem pravdu. Nazdá sa, že ho oblbujem, a zavetrí iným smerom!“

Lea sa rozosmiala.

„Ak by ti to teda nevadilo, dnes by som u teba prespala. Nutne si potrebujem oddýchnuť, je toho na mňa priveľa. Zajtra snáď prídem na niečo rozumné.“

„Samozrejme!“ odvetila Soňa oduševnene a sklonila sa po kabelku, čo ležala pod stolíkom. Vytiahla z nej zväzok kľúčov a podala ho kamarátke.

„Vďaka.“ Lea vstala, pripravená na odchod.

„Keby si bola hladná, v chladničke hádam niečo nájdeš. Iste ti nemusím hovoriť, že sa máš cítiť ako doma.“

„Čo by som bez teba robila?“ nadhodila Lea a ešte raz Soňu objala.

Vtom sa otvorili dvere na miestnosti a na ženy zazrel vysoký štíhly muž s podlhovastou tvárou a krutým pohľadom. „Hýb sa, o chvíľu máš nástup!“

„Už idem,“ odvrkla Soňa.

„Okamžite!“ zavelil chlap a naštvane za sebou zabuchol.

„Práca volá,“ vzdychla.

„Nebudem ťa zdržiavať. Ešte raz ďakujem,“ povedala Lea a so Soňou za pätami vyšla von.

„Všetko v pohode?“ prehodil konverzačne barman, keď Lea prechádzala okolo neho.

„Jasné. Idem, maj sa,“ mávla mu.

„Lea!“ začula ostré zvolanie.

Zrak jej zablúdil k hlavnému vchodu, kde sa pred rozložitým vyhadzovačom tlačili traja chlapi na čele s Bohdanom. Holohlavý muž ich nechcel vpustiť dovnútra a svojou postavou zatarasil dvere.

Zamrela. Hľadela na svojho prenasledovateľa, ktorý sa snažil silou-mocou zbaviť živej prekážky a dostať sa k nej.

„Lea, počkaj!“ kričal na ňu.

Nemienila mu vyhovieť ani tam ďalej postávať a sledovať, ako dopadne jeho úsilie.

Zvrtla sa a utekala k zadnému východu. Keď však rozrazila dvere, už sa k nim blížil ďalší z Bohdanových poskokov. Zanadávala a vrátila sa dovnútra.

„Poď, rýchlo!“ mávala na ňu Soňa, a keď sa ocitli v šatni, zamkla za nimi.

„Čo teraz? Do riti!“ Lea prechádzala po miestnosti ako tiger v klietke. Mala chuť schytiť stoličku a hodiť ju do najbližšieho zrkadla.

„Len pokoj,“ tíšila ju Soňa. „Igor ho sem nepustí.“

„Je sám...“

„Ale vydá aj za piatich Bohdanov!“ zastávala sa statného vyhadzovača, pred ktorým mali všetci rešpekt.

„Musím sa odtiaľto dostať!“ opakovala Lea niekoľkokrát po sebe ako mantru, čo jej mala privodiť šťastie a harmóniu.

„Skúsim ho prehovoriť, aby ti dal pokoj.“

Lea sa neveselo zasmiala. „Akoby to pomohlo... Nechce počúvať žiadne reči. Myslíš, že keby to bolo také jednoduché, že by som sa s ním už dávno neporozprávala?“

„A... čo tak dať mu, čo chce?“ nadhodila Soňa.

Lea na ňu chvíľu ticho hľadela, akoby si nebola istá, či dobre počula. Potom razantne pokrútila hlavou. „Nikdy. Všetko úsilie by tak vyšlo nazmar, a to nemôžem dopustiť.“

Soňa ticho vzdychla, očakávala takú reakciu. Už druhýkrát siahla do kabelky, aby poskytla priateľke niečo zo svojho vlastníctva.

„Preboha, odkiaľ to máš?“ zdesila sa Lea, keď uvidela v jej ruke malú zbraň.

„Moja milá, v tomto džobe sa musíš nejako chrániť. Nevieš si ani predstaviť, čoho sú niektoré choré zvery schopné. Na, ber!“ vnútila jej ju.

„Ale...“ hlesla Lea neisto. Nebolo to síce prvý raz, čo držala v ruke zbraň, no nikdy zo žiadnej nevystrelila. A bála sa, že v tomto stave by bola schopná spraviť čokoľvek.

„Neďakuj, zlatko,“ žmurkla na ňu Soňa, „len nech ti dobre poslúži!“

„Nemôžem uveriť, že som sa dal na to nahovoriť,“ krútil hlavou Filip, keď vystupoval s Viktorom z taxíka.

Cestou do podniku, kde pracovala Leina priateľka, zápasil s nutkaním otočiť sa a vrátiť domov. Zároveň však v ruke zvieral jej mobil a skúšal všetky možné kombinácie čísel, čo mu napadli, ale bezvýsledne. Smial sa naivite ľudí, čo si ako heslo volili štyri jednotky alebo čísla v poradí od jedna do štyri, no Lea mu nepripadala ako jedna z nich. Spätne si prehrával ich rozhovory a snažil sa prísť na nejakú nápoveď. A prečo sa chcel vlastne dostať do jej telefónu?

Jeho dnešné konanie bolo v mnohých ohľadoch nezmyselné a zarážajúce.

„Čo si taký roztečený?“ drgol doňho Viktor a zahľadel sa na vchod do baru. Zhlboka sa nadýchol. „Cítiš to? Vôňa nádeje.“

„Jediné, čo cítim, sú zvratky a moč,“ ohrnul nosom. „Si si istý, že sme tu správne?“

„Pochybuješ? Neboj sa, viem rozpoznať kvalitu. Každý tu dostane, po čom túži.“

„A ako bonus aj to, čo si nepýta – kvapavku a syfilis.“

„Začínam uvažovať, či Lea neodišla kvôli tvojmu optimizmu? Ľudia s prehnane dobrou náladou niekedy dokážu poriadne liezť na nervy.“

Filip mu chcel čosi odvrknúť, ale radšej sa znovu sústredil na mobil v ruke. Zapol ho, a keď sa na displeji zjavila požiadavka zadania PIN-kódu, navolil 1111. Nesprávne. Ostávajú mu ešte dva pokusy, kým sa telefón zablokuje.

Viktor už otváral vchodové dvere, ktoré ústili do malého vstupného priestoru. Tlačilo sa v ňom niekoľko ľudí a niesla sa odtiaľ mätež hlasov. Tlmene zanadával a usiloval sa prísť na to, čo sa deje.

Filipovi behal prst po klávesnici a navolil 1234. Bol to pravdepodobne ďalší márny pokus, ale nemal čo stratiť. Stlačil OK a zatajil dych, pretože sa ozvala uvítacia znelka a na displeji sa zaskvel nápis Ahoj, Lea! Chvíľu naň bezducho civel, nemohol tomu uveriť. Na pozadí mala zvláštne farebné šmuhy, pripomínajúce laserové svetlá na diskotéke.

Viktora pomaly prechádzala trpezlivosť. „Kde trčíš? Pohni sa!“

„Už idem,“ odvetil rozjarene a otrčil mu mobil. „Podarilo sa mi ho zapnúť!“

Rozvibroval sa tak náhle, až ho takmer pustil na zem. Zároveň sa ozvali hlasné tóny titulnej piesne z Hriešneho tanca. Filip pozrel na meno volajúceho. Bohdan.

Ruch vo vchode nečakane utíchol a von sa vysúkal zamračený muž. Bol zhruba rovnako vysoký ako Filip, ale aj tak podvedome cúvol, keď k nemu vyštartoval a vytrhol mu mobil z ruky, sotva stihol zaregistrovať jeho prudký pohyb.

„Odkiaľ máš ten telefón?“ zrúkol naňho neznámy.

Až vtedy si Filip všimol, že aj chlap drží v ruke telefón, a nadobudol dojem, že ak mu neposkytne adekvátnu odpoveď, otrieska mu ho o hlavu. A keď sa k nemu navyše pridali aj jeho traja kumpáni, mal čo robiť, aby zo seba vôbec dostal čo len slovo.

„Ja... našiel som ho... na gauči.“

„Čo...?“ nechápal dlháň. „Čo to trepeš? Lea bola s tebou?!“

„Bola a verím, že onedlho znova bude,“ chytil sa jeho otázky a natrčil ruku. „Chcem jej ho vrátiť, takže ak budete taký láskavý...“

„Robíš si zo mňa srandu?“ zatiahol hrozivo.

„Neviem. Robím?“

„Počúvaj, ty úbohá atrapa chlapa,“ chytil ho Bohdan za chlopne kabáta a pritisol o stenu, „ak okamžite nevyklopíš, čo chcem počuť, koleduješ si o riadny problém.“

„Hej, hej, hej!“ priskočil k nim Viktor a položil agresorovi ruku na rameno. „Zdržme sa tohto cirkusu a porozprávajme sa ako slušní ľudia. Dal by som prednosť pohodliu a poháriku whisky.“

„Počkajte,“ zavrčal Bohdan, keď sa jeho muži pohli k Viktorovi. Pustil Filipa a otočil sa k Viktorovi. Mierne naklonil hlavu, a potom ho prudko udrel päsťou do brucha. „Neopováž sa ma ešte raz dotknúť,“ zasyčal, kým sa zvíjal na zemi, a znova venoval pozornosť Filipovi.. „Kde sme prestali?“

„Zbláznili ste sa?“ vyhŕkol Filip. „Viete, aký má citlivý žalúdok? Už ho musí mať celkom rozožratý od toľkého alkoholu...“

„Drž hubu a povedz mi, čo máš s Leou!“

Filip sklamane pokrútil hlavou. „Mám byť teda ticho alebo odpovedať? Vaše požiadavky sú dosť mätúce.“

Bohdan zaťal zuby a cítil, ako v ňom buble hnev. Nebol zvyknutý na odpor a strácal trpezlivosť. „Máš päť sekúnd, inak ti odtrhnem hlavu a hodím ti ju do ksichtu. Jeden... dva... tri...“

„Vždy si musíš klásť podmienky, čo?“

Obaja ako na povel pozreli k vchodu do baru, odkiaľ prišla Leina otázka. Stála tam mieriac na Bohdana pištoľou, zvierala ju pevne a bez známky váhania. Nebola sama, spoza chrbta na nich pokukovala Soňa.

„Karta sa obrátila, Bohdan. Teraz to budeš ty, kto sa musí správne rozhodnúť. Odstúp a zmizni. Máš päť sekúnd.“

Rýchlym pohybom si zbraňou premerala aj jeho mužov, aby im bolo jasné, že ich takisto môže postretnúť neblahý osud.

„Lea, čo to...“ jachtal Bohdan nechápavo.

„Jeden...“ počítala.

„No tak, toto nemyslíš vážne...“

„Dva.“

„Musíme sa porozprávať!“

„Tri.“

„Máš niečo s týmto kreténom?“

„Štyri.“

„Do riti, neblázni!“ vykročil k nej.

Zahrmel výstrel.

Lea sa šokovane pozerala, ako Bohdan vykríkol a padol na zem. Držal sa za rameno a klial ako pohan. Nemala v úmysle vystreliť, no keď sa k nej pohol, spanikárila a mykla prstom na spúšti. Roztrasene sa poobzerala, no ulica ostávala prázdna. Nepochybovala však, že čoskoro sa sem zbehne polícia. Niekto určite výstrel počul a ohlásil to.

Bohdanovi nohsledi sa k nemu sklonili a kontrolovali, či je v poriadku.

Lea zatiaľ so Soňou za chrbtom pribehla k Filipovi a Viktorovi, ktorý vo svetle nových udalostí zabudol na vlastnú bolesť a rýchlo sa pozviechal.

„Vzdávam sa!“ zvolal Filip a zdvihol ruky do vzduchu.

Až vtedy jej došlo, že stále drží zbraň pred sebou a mieri naňho. „Prepáč,“ sklonila ju, „si okej?“

„Som,“ prikývol meravým hlasom. „Ale on...“

„O neho sa teraz nestaraj,“ zahriakla ho. „Musíme zmiznúť.“

„Si si istá? Nemáme zavolať...“

„Ani sa nehnite!“ skríkla odrazu, lebo Bohdanovi muži sa po ubezpečení, že ich šéf je mimo ohrozenia života, chystali vybaviť si s ňou účty. Držala ich v šachu, ale dlho to nepotrvá.

„Chiara!“ vydýchol prekvapene Viktor, keď začal konečne vnímať realitu.

„Šetri si dych, zlatko,“ pohladila ho Soňa po líci, „budeš ho potrebovať, aby sa ti vrátila dôstojnosť.“

„Nebol som pripravený, prekvapil ma,“ bránil svoju hrdosť.

„Vypadnime!“ zasyčala Lea a skupinka štyroch na nič neodhodlaných, ale všetko privolávajúcich ľudí sa neohrabane pohla.

„Choďte za nimi! Nenechajte ju zasa zdúchnuť!“ rozkričal sa Bohdan. Pomaly sa súkal na nohy, guľka sa mu našťastie len obtrela o rameno.

Muži nenápadne siahli pod bundy a vydali sa prenasledovať korisť.

Druhý krok: Vyberte si vhodné miesto!

Filip si ani nestíhal uvedomiť, čo sa vôkol neho deje, nechal sa unášať prúdom a nad dôsledkami sa mienil zamýšľať neskôr.

„Ani si nenapočítala do päť,“ povedala žena, ktorú Viktor oslovil Chiara. Musela to byť Leina kamarátka – striptérka.

„Čísla nikdy neboli mojou silnou stránkou,“ odvetila Lea.

„Čo budeme robiť?“ zaujímalo Viktora. „Mimochodom, toto je asi tvoje.“

Lea si prekvapene vzala od neho svoj mobil. „Ako...?“

„Vypadol tomu chlapovi z ruky, keď si ho prevŕtala.“

„Vďaka. Je zapnutý...“

Filip sa zatváril ako neviniatko. „Nie je moja chyba, že máš také primitívne heslo.“

„Vôbec nie je primitívne,“ ohradila sa. „Má štyri znaky a je tam istá logická postupnosť, ktorú nemusí každý pochopiť.“

„To je pravda,“ prisvedčil. „Najmä ľudia v kóme alebo ústave pre slabomyseľných.“

„Myslím, že nás sledujú,“ povedala Chiara.

Ako na povel sa všetci obzreli. Mala pravdu. Prechádzali malým parkom a medzi kríkmi asi sto metrov za nimi sa tmolili tri postavy.

„Rozdelíme sa,“ zavelila Lea. „Tu máš, Soňa.“

Chiara... teda Soňa... si neochotne vzala zbraň. „Nechceš si ju radšej nechať?“

„Nie. Mne neublížia, Bohdan by ich zabil. Tebe sa ale môže zísť.“

„V poriadku. Ako sa spojíme?“

„Vyhľadám ťa. Hlavne daj na seba pozor.“

„Aj ty.“

„Prepáčte, že tak nezdvorilo ruším vašu konverzáciu,“ riekol Viktor, „ale nemáme právo do toho niečo povedať aj my?“

„Nie,“ odvetili ženy zborovo.

„Keby niečo, neváhaj ju použiť,“ pokračovala Lea. „Rozumné reči niekedy nestačia.“

„Poďme, kovboj,“ chytila Soňa Viktora za rameno, „prejdeme sa.“

„My... spolu? Nebude múdrejšie, ak vy dve pôjdete jedným smerom a my s Filipom zas iným?“

„Chceš odporovať labilnej žene so zbraňou?“ zastala a nadvihla obočie. „Myslela som si,“ dodala, keď ani nemukol, a vykročila.

„Drž sa, kámo, a vráť sa živý!“ zavolal Filip a s Leou po boku sa ponáhľal opačným smerom.

„Netušil som, že si taká dobrodružná povaha,“ podotkol sucho, keď vyšli z parku a zakrádali sa popri živom plote. Zahli za najbližšiu budovu. Vyzreli spoza nej, za pätami mali dvoch chlapov.

„Musíme sa ich striasť,“ nereagovala na jeho poznámku.

„Dá sa v týchto končinách chytiť taxík?“

„Ak si ho zavoláš... ale čakať naň by sa nám nemuselo vyplatiť,“ odvetila sucho.

Pohli sa rýchlym krokom ďalej.

„Čo si robil v Červenom mesiaci?“

„Prišiel som ti vrátiť mobil,“ odpovedal pravdivo.

„Ako si vedel, kde ma hľadať?“

„Viktor si spomenul, že ťa videl v spoločnosti Chiary.“

„Chiara je jej umelecké meno. Volá sa Soňa.“

„Áno. To som už postrehol. Mimochodom, čím si tak naštvala toho chlapa?“

„Na dlhé rozprávanie,“ odbila ho a nervózne sa obzrela.

Filip nespokojne odfrkol. „Ohrozil ma na živote. Hádam si zaslúžim nejaké vysvetlenie.“

„Inokedy, teraz nie je čas na rečičky.“

Uvažovala o vhodnom úkryte, kde by mohli bezpečne počkať, kým sa ich prenasledovatelia stratia v labyrinte ulíc.

Odrazu sa nocou rozoznel ďalší výstrel a vo vlasoch sa im usadili kusy omietky. Guľka sa zavŕtala do steny budovy, popri ktorej práve prechádzali, len niekoľko centimetrov od ich hláv.

„Nevravela si, že ti nebudú chcieť ublížiť?“ zvolal Filip vystrašene.

„No tak som sa asi trochu zmýlila,“ odvrkla Lea a rozbehla sa.

Po pár metroch sa zastavila a obzrela. „Budeš tam stáť a robiť živý terč, alebo pohneš zadkom?“

Filip si akoby až vtedy uvedomil, čo im hrozí, a začal upaľovať ako nikdy v živote. Prebehol okolo nej a pokračoval ďalej.

„V pohode, nemaj o mňa starosť,“ zašomrala a utekala za ním.

Lea sa zarazila, keď Filip nečakane odbočil vpravo do ulice osvetlenej lampami i výkladmi obchodov. Za takých podmienok by ich trafil aj slepý.

„Zbláznil si sa?“

Filip pribehol ku kontajneru medzi dvoma predajňami rýchleho občerstvenia a otvoril ho. „Vlez dnu.“

„Ty nie si normálny, musíme čím skôr vypadnúť a...“

„Chceš pred nimi utekať celú noc? Potrebujeme sa ukryť, striasť sa ich. A toto je najrozumnejšie – a bohužiaľ, momentálne aj jediné – riešenie. Rýchlo, nemáme čas!“ chytil ju za rameno a ťahal k plechovej opache.

Poslúchla. Pomohol jej vliezť dnu, no potom zaváhal. Skormútene pozrel na svoje topánky a odev. „Toto mi nikto neuverí,“ zašomral a vyšvihol sa dovnútra.

Zavrel poklop a nastalo ticho.

Objal ich nepekný zápach, Filip sa snažil nemyslieť na to, čo všetko ľudia povyhadzovali z okolitých fastfoodov. Až potom mu došlo, v akej nanajvýš nevhodnej a zradnej pozícii sa s Leou ocitol. Kontajner bol plný asi tak spolovice, Lea ležala na chrbte a svojou váhou tlačila odpadky nadol. Filip na nej spočíval doluznačky a jeho telo si to ako na potvoru nehanebne užívalo. Pomrvil sa, nohy mal nepohodlne skrčené, rukou pritom siahol do hromady smetí; na dlani pocítil čosi lepkavé a od hnusu ho striaslo.

„Fuj!“

„Pst!“ zahriakla ho Lea a priložila mu prst na ústa.

To gesto v ňom vyvolalo hotovú búrku. Mal chuť vziať jej ukazovák do úst a poláskať ho jazykom. Potriasol hlavou. Zbavil sa tak jej dotyku aj neželaných predstáv.

Čudoval sa, že ešte nevybuchol. Nielen pre nával túžby, ale aj pre prudký nárast adrenalínu. Nikdy sa neocitol tak blízko streľby ako dnes, zatiaľ bola preňho vždy len súčasťou akčných filmov a jeho kníh. Zbraň držal len ako rekvizitu, prípadne s ňou prišiel do kontaktu v rámci výskumu pre napísanie autentického príbehu. Pritom mu napadla otázka, kde sa vlastne naučila Lea strieľať? Ako sa chcú dostať z tejto situácie? Bude ho vyšetrovať polícia ako svedka pri postrelení chlapíka spred baru? Zaplietli sa s Viktorom nechtiac do čohosi nekalého? Zachvacovala ho panika, chcel sa vrátiť do pohodlia domova, zaliezť do postele (hoci aj sám) a zobudiť sa do pekného, slnečného, pokoj jeho života nič nerušiaceho rána.

„Musíš sa stále mrviť?“ zasipela potichu.

„Prepáč, som nervózny.“

„Z čoho?“

Z teba. „Žeby z toho, že nás naháňajú dvaja ozbrojení muži a ďalší sa pravdepodobne pustil za našimi priateľmi?“

„Bude to v poriadku.“

Ako môže byť taká pokojná?

„Ako dlho tu budeme? Myslíš, že už sú dosť ďaleko...?“

„Trpezlivosť. Ak nás nedokážu nájsť, dôjde im, že sme sa niekde ukryli, a budú prehľadávať okolie.“

Uvažovala logicky, čo im mohlo zachrániť kožu, no aj tak ho znepokojovalo vedomie, že je natoľko zbehlá v umení úniku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rande naslepo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.