Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Miroslava Varáčková

Autor: © Miroslava Varáčková

Obálka: © Adriána Švarná

Korektúra: Natália Kapustová

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017, druhé vydanie

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-029-0

ISBN MOBI: 978-80-8197-030-6

„Lebo láska celá je len úsmev, celá len svetlo, celá len život. A jej presné ohraničenie znamená jej obmedzenie.

No človek jednak túži po tomto obmedzení, aby svoju lásku mohol stisnúť v náručí a zmocniť sa jej.“

(R. Rolland, Peter a Lucia)

Prológ

Volám sa Ela a som jedna z tých, čo prežili.

Prišla som o svoju rodinu, priateľov, susedov a vo svojich sedemnástich rokoch som ostala celkom sama.

Kedysi som chodila do školy, so spolužiačkami do kina, či len tak sa flákať mestom. Dýchala som čistý vzduch a jedla čerstvé rožky.

Teraz väčšinu času trávim v starej zatuchnutej pivnici a deň, keď mám plný žalúdok, môžem pokojne nazvať šťastným.

Volám sa Ela a som jedna z tých, čo prežili…

Časť prvá: ELA

1.

Mesto je pusté a smrdí beznádejou. Často mám pocit, že sa nemôžem ani poriadne nadýchnuť, aby som necítila všadeprítomnú smrť. Vidím jej tiene na lavičkách v parku, v oknách spustnutej školy, vo výkladoch obchodov alebo ako sa vznáša v rannom opare nad riekou. Nerada si pripúšťam, že všetko je nanič, no počas dní, ako je dnešný, sa nedokážem ubrániť prichádzajúcej depresii. Možno je to počasím, neviem…

Najradšej by som nechala nohy ochabnúť, zviezla sa na chodník a prinútila pľúca, aby prestali nasávať. Ukončila by som svoju kalváriu, dala pomyselné zbohom svetu, ktorý nie je nič viac ako pohrebisko.

Vždy, keď mi je mizerne, zvyknem spomínať na život predtým. Na mamu, otca, Maxa, priateľku Simonu či vodiča autobusu, každé ráno šomrajúceho na zhustenú premávku. Alebo len na tú krásnu bezstarostnosť.

Všetko mi to veľmi chýba. Akokoľvek by som však chcela utiecť z tohto mizerného života vo vyhnanstve, nemôžem. Viaže ma sľub, ktorý som dala otcovi predtým, než zomrel, a ja zo zásady sľuby plním. Najmä taký, ktorý som dala poslednému milovanému človeku tesne pred jeho smrťou.

„Ela, sľúb mi, že budeš bojovať o svoj život za každú cenu! Nech to bude akokoľvek ťažké, nikdy nepodľahni čiernym myšlienkam a váž si každé nové ráno, ktoré môžeš privítať. Život je veľký dar, na to pamätaj zakaždým, keď sa pokúsi do tvojej mysle votrieť zúfalstvo. Daj mi svoje slovo, že ti môžem veriť,“ prosil ma v naše posledné popoludnie. Vedela som, že sa blíži jeho koniec a rovnako som cítila, že by som mala privoliť, no strach z toho, čo prichádzalo, mi zväzoval jazyk a vtláčal naň nesúhlas. Nechcela som zostať sama, nechcela som sa pretĺkať zo dňa na deň bez akejkoľvek opory a cítiť len príšernú beznádej. Vnútro mi ochromovala túžba vzdať sa a rezignovať na akúkoľvek snahu prežiť.

„Nežiadaj ma o to,“ zadržiavala som slzy a pre istotu odvracala zrak, aby si ich nevšimol.

„Musím,“ naliehavo chripel. „Viem, že to bude ťažké, no ty to dokážeš.“

Stískal mi ruku, stále prosbu opakoval a celý sa chvel. Smrť už k nemu načahovala svoje ľadové prsty a priam som cítila závan jej dychu v povetrí.

„Nemôžem,“ šepla som, zdôrazňujúc každú slabiku. Až neskôr som si uvedomila, aké bolo odo mňa hlúpe a sebecké odporovať človeku na smrteľnej posteli.

„Ela, prosím ťa, nechaj ma odísť v pokoji. Ak moju poslednú myšlienku bude sprevádzať vedomie, že ti nemôžem veriť, bude…bude to ťažké…“

Slová sa mu lámali a v jeho očiach sa zračilo zúfalstvo.

Nemohla som dopustiť, aby trpel aj v poslednej chvíli. Nasilu som prehltla trpkosť, vyhľadala jeho pohľad, pričom mi oči zaliali slzy a vložila všetku svoju energiu do toho, aby som dokázala prikývnuť.

„Dobre,“ vyslovila som nakoniec, hoci spolu s tým slovom mi v ústach vyperlila pachuť nesúhlasu. Nemohla som mu v tej chvíli odporovať. Nie, nemala som to srdce nechať ho odísť z tohto sveta bezmocného a ustráchaného. Až príliš som si ho vážila a milovala na to, aby som mu ubližovala ešte viac, ako mu už ublížil život.

Keď potom definitívne klesol jeho hrudník a viečka zmeraveli v poslednom privretí, hodiny som sedela nad jeho tuhnúcim telom a preklínala celý svoj život.

Prežiť, rezonovalo mi v hlave. Za každú cenu! Prežiť dnešok, zajtrajšie brieždenie i súmrak, týždeň po týždni odolávať volaniu smrti. Určite vedel, že odo mňa žiada tú najnáročnejšiu vec na svete.

A vedela som to i ja. No nedokázala som si predstaviť, ako sa od tej chvíle budem pretĺkať životom celkom sama. Bez môjho otca, poslednej osoby, čo ma túlila v náručí a chlácholila moju boľavú dušu. Dnes je obloha opäť kalne sivá, keď kráčam popri rieke smerom k odľahlej štvrti. Musím si dávať pozor, aby ma nik nezazrel, pretože byť vonku počas dňa sa môže poľahky rovnať poslednému činu, čo vykonám.

Park, ktorý sa tiahne popri brehu rieky, ma však dostatočne kryje a tiene stromov poskytujú aké-také útočisko.

Snažím sa byť neviditeľná. Nohy kladiem do ľahkého kroku, pohybujem sa ticho a rýchlo, striehnem po okolí, či sa nezjaví niekde spoza rohu hliadkujúce auto.

Mám v to ráno šťastie, na ulici ani noha. Len slabé svišťanie vetra a ševelenie listov pod jeho jemnými poryvmi.

Beztak cítim až v kostiach, že sa niečo stane.

Na konci parku odbočím a pretiahnem sa popri stene kostolíka.

Potrebujem zohnať nejaké jedlo, všetky zásoby sa mi pred časom minuli. Ak nič nenájdem, bude to už druhý deň bez jedla. Hlad ma ženie dopredu a zároveň spôsobuje, že sa cítim slabá a malátna.

Podchvíľou sa mi belejú pred očami fľaky od vyčerpania. Viem, že ak sa mi to nepodarí dnes, zajtra to bude oveľa ťažšie, a práve preto som sa rozhodla riskovať.

Na konci ulice stojí niekoľko opustených domov. Kedysi to bola štvrť mestských zbohatlíkov. Popri chodníku sa zeleneli husté trávniky, z veľkých črepníkov trčali symetricky zostrihané ihličnany, z bazénov sa ozývalo čľapkanie vody a detský výskot, jednoducho sa tam žilo na vysokej nohe.

Viem, že Dohliadači často do podobných budov dávajú senzory. Striehnu na takých, ako som ja a dúfajú, že hlad a zúfalstvo nás doženú až sem, preto musím byť opatrná. Nástrahy môžu byť kdekoľvek.

A pokojne môžu znamenať môj koniec.

Inštinktívne vyberám dom, ktorý je posledný v rade. Prebehnem zaburineným dvorom, podarí sa mi vypáčiť terasové dvere a vkĺznuť dnu. Z ťažkého vzduchu cítiť, že tam zrejme dávno nik nevkročil, čo je dobrým znamením, no aj tak najprv poriadne skontrolujem, či predsa len niekde nezbadám zariadenie monitorujúce priestor. Časom som sa naučila, ako ich hľadať, otec mi ich neraz ukazoval a radil, čo robiť v prípade, ak predsa len na nejaké natrafím.

Tu však nie je nič. Našťastie.

S úľavou si vydýchnem a zachádzam ďalej do útrob domu. Je krásny aj napriek ťažkej vrstve prachu. Vzdialene mi pripomína ten náš, v ktorom som mala na poschodí svoju vlastnú izbu. S posteľou a písacím stolom, lampou v tvare kužeľa, belasými záclonkami, zvonkohrou zavesenou pri okne…

Opakom ruky si rýchlo pretriem oči a snažím sa nepodľahnúť nostalgii. Teraz nie je čas na smútok, treba rýchlo nájsť jedlo a čím skôr zmiznúť preč. Nie je bezpečné zdržiavať sa na jednom mieste dlhšie, ako je nevyhnutné, hoci mám chuť aspoň nakrátko nazrieť do každej z miestností, pripomenúť si, že kedysi sa žilo aj takto…

Cielene vyhľadám malú komoru, v ktorej nachádzam vrecko instantnej polievky. Po záruke, ale to neriešim. Leží v nej tiež niekoľko cestovín, marhuľový kompót, staré vrecko ryže, čierny čaj a sušienky. Až sa čudujem, že som prvá, kto sa sem odvážil vkročiť.

Všetko rýchlo nahádžem do plecniaka a očami obsiahnem zvyšok domu. Neodolám a z poličky v kúpeľni ešte zoberiem škatuľku s krémom, ktorý mi ako prvý udrel do očí. Možno sa bude na niečo hodiť. Ktovie.

Natešená z dobrého úlovku padám rýchlo preč. Naozaj sa mi nechce veriť, že tieto domy boli nekontrolované a plné jedla. Možno by som sa sem ešte mohla vrátiť a poriadne všetko prehľadať, spokojne uvažujem. Možno už zajtra alebo možno už o dva dni.

Nadšenie ma opúšťa, keď znovu prechádzam dvorom. Vzadu na ceste vidieť mračno prachu, čo veští len jediné – problémy. Mýlila som sa, niekde tu predsa len boli senzory!

„Dočerta!“ zasyčím a púšťam sa do behu. Malo mi to byť hneď jasné! Nechala som sa hlúpo, priam detinsky nachytať.

Telo mi okamžite zaplavuje adrenalín a strach. Zomrieť v ich rukách pomalou, bolestivou smrťou je to posledné, čo si želám. V duchu nadávam a utekám k miestu, kde sa asfaltka napája na poľnú cestu. Plecniak ma ťaží, najradšej by som ho zhodila; neustále sa otáčam, aby som vedela, koľko času mi zostáva, kým dorazia ku mne a lapia ma. Jediné šťastie je, že viem rýchlo utekať, no netuším, či mi je to v tejto chvíli niečo platné.

Popri prašnej ceste rastie množstvo stromov a kríkov, z jednej strany prechádzajú do parku; uvažujem, že sa pokúsim v nich skryť. Aspoň získam čas. Znova sa obzerám. Cítim, ako mi od strachu skrúca prázdny žalúdok. Možno keby som nebola vyčerpaná hladom, dokázala by som unikať rýchlejšie.

Vtom ma ktosi schmatne za ruku a ťahá k porastu. Len zázrakom ovládnem výkrik. Chcem sa brániť, ale je silnejší.

„Poď,“ zaznieva mi pri uchu. „Pohni sa!“

Po tvári ma plieskajú konáre, snažím sa prinútiť mozog, aby sa konečne vzchopil a začal rozmýšľať, kolená sa mi podlamujú a cítim sa úplne stratená.

Postava v sivozelenej mikine ma pevne drží za ruku a vlečie za sebou. Vzadu z cesty počuť hlasy. Bezpochyby ma o niekoľko sekúnd dostanú.

Preklínam ten dom, svoju hlúposť, hlad, ktorý ma donútil konať bezhlavo, ale hlavne to, ako som všetko pobabrala! Úplne pobabrala.

2.

Neznámy ma vtiahne do krovia, tlakom ruky prinúti čupnúť si a naznačí, nech mlčím. V spánkoch mi búši, hrudník zviera napätie, kvôli strachu sa nemôžem ani poriadne nadýchnuť. Uvedomujem si, že sa príšerne trasiem, no neviem to zastaviť. Hlavne ruky sa mi neovládateľne chvejú.

Naše postavy schováva spleť konárov, z ktorých nespúšťam zrak, a snažím sa zahliadnuť siluety Dohliadačov, no nevidím takmer nič. Len slabý pás vlhkej hliny a starého lístia.

Napínam uši, chcem zachytiť každý ich pohyb, každé rozčerenie vzduchu, no do bubienkov mi najviac doráža vlastný tep. Srdce mi bije tak hlasno, až mám strach, aby nás v tom tichu, ktoré sa rozhostilo navôkol ako predzvesť smrti, nezradilo.

Vtom zachytím zvuk blížiacich sa krokov. Niekoľko párov nôh ťažko došľapuje v rozháranom rytme. Niet pochýb, komu patria, už to máme obaja zrátané.

Kŕčovito zatínam zuby, pokúšam sa krotiť rastúcu paniku, rátam sekundy, ktoré ma delia od toho, kým nás nájdu. Predstavivosť mi podsúva obrazy vlastného umučenia, snažím sa ich zahnať tým, že otočím zrak k neznámemu. Je približne v mojom veku. Okamžite si všimnem znamenie na jeho ľavom spánku – malá päťcípa hviezda vytetovaná striebornou farbou. Nespúšťa zo mňa oči, stále mi pevne zviera ruku – dokonca sa mi zdá, že ešte o čosi silnejšie ako doteraz, a myslím, že mu neuniklo, ako som stuhla, keď mi došlo, kto v skutočnosti je.

Teraz už definitívne viem, že som prehrala svoj súboj s osudom. Som v pasci. Premáham nutkanie utiecť, beztak nie je kam. Panebože… V tvári sa mi musí zračiť úplné zdesenie, pretože neznámy okamžite znásobí svoj stisk.

„Pssst,“ šepne. Snaží sa zachytiť môj pohľad a pritom krúti hlavou zboka na bok, naznačujúc mi, nech sa o nič nepokúšam a mlčím.

Nemôžem uveriť, že som sa dostala do takejto situácie. Vôbec neviem, čo robiť.

Vtom sa len pár centimetrov od nás mihne noha obutá v ťažkej čiernej topánke. Zadržím dych a mám chuť sa vlastnými rukami niekam zahrabať. Tak veľmi sa bojím.

Čo odo mňa vlastne chce? Hlavou sa mi preháňajú rôzne alternatívy.

Možno sa vyžíva v mojom strachu, vzrušuje ho byť tak blízko niekoho, koho ovláda panika, a keď ukojí svoju zvrátenú túžbu, vyvlečie ma von a spolu s ostatnými Dohliadačmi sa budú na mne dobre baviť.

A možno nie, možno ma chce umučiť na smrť sám.

Snažím sa v jeho tvári zachytiť stopu túžby po násilí či zvrátenej hre, nachádzam však len strach podobný tomu môjmu, a niečo, čo ma celkom zmätie.

Súcit.

Natoľko sa strácam vo vlastnom zdesení, že si ani neuvedomím, ako sa kroky a hlasy vzdialili. Až po chvíli mi dôjde, že nás prehliadli a zdá sa mi to až neuveriteľné.

Stále však upieram zrak na Dohliadača čupiaceho v mojej tesnej blízkosti. Bojím sa odvrátiť oči, pretože netuším, čo môžem od neho očakávať. Chcela by som sa ho spýtať, o čo mu ide, no nemám príležitosť.

Nakloní sa tesne k môjmu uchu a zašepká: „Hlavne buď ticho a čakaj tu,“ hlas mu znie naliehavo a nekompromisne, akoby išlo o jeho život a nie o ten môj. Zmôžem sa len na tiché prikývnutie. Potom opatrne odhrnie spleť krovia a hustých haluzí, ktoré nás kryjú, vykukne, skontroluje okolie a rýchlo vykĺzne z úkrytu. Netuším, čo to má všetko znamenať. Ako je možné, že jeden z nich mi práve zachraňuje život?

Alebo nie?

Napínam uši, snažím sa zachytiť každé šuchnutie jeho nôh, každé došliapnutie na zem, zapraskanie konárov či šuchot lístia a trávy. Mobilizujem všetky sily a zdesene čakám na moment, keď sa budem musieť rozbehnúť. Neverím mu, som si takmer istá, že ma podrazí.

V mysli si dávam dokopy smer úniku, hoci mi je jasné, že by ma dostali skôr, než by som stihla dobehnúť k najbližšiemu stromu. Schytala by som to najskôr zozadu do stehien, aby ma rany nezabili, len zrazili k zemi. Nikdy by nikomu z nás nedopriali milosrdný koniec v podobe presne mierenej smrtiacej guľky. To mi je jasné.

„Videl som ju utekať na východ, proti prúdu rieky,“ dolieha ku mne hlas, ktorý mi pred chvíľou šeptal do ucha, a hneď nato sa ozýva vzďaľujúci sa dupot nôh. Nemôžem uveriť, že svojich spoločníkov odlákal preč.

„Nechápem, ako nám mohla vykĺznuť,“ pomedzi šelestenie krovia zachytím ešte doznievanie rozčúlených hlasov. „Takmer sme ju mali… tú parazitujúcu špinu.“

Vrava postupne celkom utíchne. Strieda ju ticho. Opäť to zlovestné mŕtvolné ticho…

Nasledujúce minúty sú nekonečné. Som plná nerozhodnosti a strachu. Bojím sa vyjsť von a bojím sa aj zostať. Som si takmer istá, že som prehrala.

3.

Počítam listy na konári tesne pri mojej tvári a dúfam, že ma to trochu upokojí. Prešlo už dobrých päť minút, ak nie viac. Nohy mám stŕpnuté, z polohy v drepe si ich už takmer necítim.

Najväčšiu paniku sa mi podarilo utlmiť a teraz premýšľam, čo ďalej. Zdá sa, že v okruhu niekoľkých metrov nie je nik, hlasy Dohliadačov sa stratili kdesi v diaľke, preto zvažujem využiť to a pokúsiť sa utiecť. Pomaly posúvam haluzie a snažím sa pritom spôsobovať čo najmenej hluku. Ak budem mať šťastie, možno sa mi podarí utiecť a zachránim sa.

Neobzerám sa, najskôr zo zbabelosti. Vyrážam dopredu, park je hustý, stromy ma budú chrániť, len sa dostať stadeto čo najďalej.

„Stoj!“ začujem.

Na okamih mám pocit, že moje vlastné telo ma zrádza, no nohy samovoľne uháňajú preč. Očakávam výstrel, už-už napínam svaly do kŕča v obrannom reflexe a ledva dokážem cez stiahnuté hrdlo nasať vzduch.

„Stoj, počuješ?“ volanie mi plieska o bubienky ako bič, rezonuje v hlave, mám pocit, že mi ju roztriešti na stovky črepín.

Viem, že beží za mnou a takisto viem, že nemám šancu. Bolo by hlúpe namýšľať si opak, preto keď pocítim na pleci niečiu ruku, je mi jasné, že som prehrala.

Nevzdávam sa však do poslednej minúty, snažím sa vytrhnúť, zaťatými päsťami zúfalo búšim do človeka, ktorý ma práve lapil ako lovecký pes.

„Nie!“ počujem vlastný priškrtený hlas, pričom sa Dohliadača pokúšam kopnúť. „Pusť ma!“

Pritlačí mi dlaň k ústam.

„Prestaň! To som ja, tak buď ticho. Rozumieš? Mlč!“

Silno ma stočí a pritlačí k sebe, aby mi zabránil v ďalších útokoch.

„Prestaň,“ sykne, keď ho pohryziem do ruky. „Mala si počkať, ako som ti kázal, sám nechápem, prečo riskujem kvôli takým, ako si ty.“

O čom to hovorí? Stále mi to nedochádza, som až príliš rozrušená, a akosi nedokážem nájsť vo veciach súvislosť.

Až keď vysilená prestanem klásť odpor, uvoľňuje zovretie. Sme celkom blízko, na tvári cítim jeho dych. Je sladkastý, vonia čímsi, čo neviem pomenovať.

„Chcel som ti pomôcť, ale ty si to nepochopila, však?“ pýta sa už pokojnejšie. Namiesto odpovede pokrútim hlavou.

Chvíľu mlčky stojíme oproti sebe, premeriavame si jeden druhého, odhadujeme možné vzájomné reakcie a ja len dúfam, že neklame, keď tvrdí, že mi chce pomôcť. Nič iné mi nezostáva, než veriť mu. Jeho výraz je bez známky nepriateľstva či odporu… tak ľahko by sa dalo prepadnúť pocitu dôvery.

Tvár má príjemnú a peknú, čo musím pripustiť aj napriek napätej atmosfére. Nakrátko ostrihané svetlohnedé vlasy, teplý pohľad, súmerné črty…

Zdvihne ruku a prejde mi ňou po líci. Vyplašene zaspätkujem, avšak jeho pohladenie je jemné, celkom ma zaskočí. Nepohnute nasávam ten dotyk a uvažujem, čo asi chce. Pri myšlienke na sex ma obleje zdesenie, preto ju radšej rýchlo zaženiem a odvrátim zrak.

„Mala by si už ísť,“ povie. „No tak, bež!“ nabáda ma.

Chvíľu mi trvá, kým precitnem a pochopím, čo mi vlastne hovorí.

„Ak sa vrátiš tou istou cestou, mala by si byť v bezpečí, hľadajú ťa iným smerom. Ale pre istotu buď opatrná.“

Na okamih uvažujem, či to myslí vážne, no potom sa rýchlo otáčam a bez váhania utekám preč. Jednou rukou si pridržiavam plecniak, druhou rozrážam konáre a bojujem s vyčerpanosťou. V hlave mám príšerný zmätok, mysľou mi opakovane preletí, že som sa mu mala poďakovať, no vzápätí tú myšlienku strieda naučené pravidlo, že takým ako on neradno venovať milé slovo, takých ako on možno len nenávidieť. A báť sa ich.

Míňam ulicu s tým prekliatym domom, popri kostolíku prefrčím a v duchu zašepkám „Ďakujem.“

Nezastavujem sa, nútim sa nespomaľovať aj napriek únave, čo mi zväzuje svaly. Spolu s tokom rieky unikám opačným smerom, ktorým ma prenasledujú Dohliadači. Pred očami mám opäť biele kruhy, v kolenách triašku, cítim sa mizerne. Stále si musím pripomínať, že nesmiem ani na okamih zastaviť, aby som sa vydýchala.

Trvá mi takmer hodinu, kým sa vrátim domov – tak som nazvala pivnicu, ktorá jediná z ruín nášho domu zostala zachovaná. Ešte pred pár rokmi tu chodník lemovala átriová zástavba a topoľová alej, teraz sa štvrť ponáša na mesačnú krajinu, plnú sivého prachu, kusov omietky, pozostatkov plotov či vytlčených rámov okien. Z trosiek mesta sa zachovalo len centrum s niekoľkými roztrúsenými stavbami vrátane tej, odkiaľ si prinášam jedlo. Všetko ostatné podľahlo skaze a rabovaniu. Občas ma ešte aj teraz pichne pri srdci, keď si spomeniem, aké to bolo predtým, než väčšinu ľudí zabila vojna a tiež predtým, ako sa skaza zavŕšila vládou Čistých.

Prekľučkujem pomedzi rozvaliny, na niektorých stenách poznať ešte pôvodnú maľovku; prekĺznem pod zvalený trám a prevlečiem sa úzkym vchodom dolu ku schodisku.

Dnu ma víta Peggy, jediná bytosť z našej rodiny, ktorá zostala nažive. Najprv pribehne ku mne, točí sa mi okolo nôh, pričom radostne vrtí chvostom, ňufákom mi naráža do lýtok a dožaduje sa, aby som ju zdvihla na ruky.

„Ahoj, Peggy,“ čupnem si, chytím ju do náruče, pritúlim k sebe a líce si opriem o jej huňatú srsť. „Nevedela si sa ma dočkať, však? Veď ani ja teba. Pozri, čo nesiem.“

Po chvíli ju zložím naspäť na zem a z chrbta zosuniem plecniak.

„Pozri, Peggy, bude hostina,“ našuchorím jej srsť. Má ju hladkú a jemnú, len miestami ufúľanú od prachu; vždy si rada do nej zabáram prsty a masírujem jej teplú pokožku. Dáva mi to pocit akejsi istoty, poskytuje upokojenie vo chvíľach, keď sa do mojej mysli pokúša votrieť depresia.

Peggy sa tvári, že mi rozumie a že ju nesmierne zaujíma každé moje slovo. Vypliešťa na mňa tie svoje psie očiská a ani nemrkne. Len občas pohne uchom, akoby mi chcela ukázať, že naozaj počúva. Musím sa na nej smiať. Je krásna, taká zlatohnedá kopa chlpov a radosti, ktorá dnešným časom až bolestne chýba.

„Poď sem,“ privolám ju a opäť postrapatím.

Zrazu zo mňa opadáva všetok strach a napätie, sadnem si na betón vedľa Peggy a usmievam sa. Aj napriek svojmu rannému odporu k životu som napokon rada, že som prežila. A takisto som rada, že ju mám. Je totiž posledným znakom toho, ako sme kedysi žili. Tak normálne, ako kompletná rodina. So psom, veľkým dvorom, kde sme z času na čas zvykli grilovať, s obývačkou a kuchyňou, čo krásne voňala maminým jedlom.

4.

Po zvyšok dňa musím myslieť na udalosť z rána. Stále mám pred očami Dohliadača, ktorý ma zachránil. Dokola si kladiem otázku, prečo to spravil, a premýšľam, ako by som dopadla, keby mi nepomohol.

Pri tej predstave mi nabehne husia koža a strasie ma. Určite by som bola teraz niekde v tábore, z ktorého jediná cesta von vedie hore ku hviezdam v podobe éterického obláčika.

Nech sa snažím akokoľvek nájsť nejaké vysvetlenie, stále mi jeho konanie nedáva zmysel. Zo skúseností viem, že Dohliadači sú beštie a ich hlavnou úlohou je nájsť vyhnancov, ako som ja, a následne ich zlikvidovať. No on sa zdal iný. Ľudskejší. Ale prečo tá jeho pomoc?

Z mysle mi neschádza jeho tvár. Bol mladý. Možno len o rok či dva starší odo mňa, a možno ani toľko nie. A bol naozaj pekný. Keby nemal na spánku znamenie Čistého, poľahky by človek mohol podľahnúť ilúzii, že mu možno veriť.

Na kolenách držím Peggy, triem si líce o jej mäkkú srsť a privieram oči pri spomienke na jeho dotyk. Nemal mi byť príjemný, no aj napriek tomu bol. Azda len preto, že odvtedy, čo ma naposledy zahriala ľudská ruka, ubehlo veľa času.

„Do kelu,“ zahreším, načo sa Peggy strhne.

Rýchlo ju strasiem, zhodím na zem a nervózne prešľapujem po pivnici.

„Som hlúpa,“ šomrem si popod nos. „Nielenže je zvrátený celý tento svet, ešte aj ja sa poddávam emóciám, ktoré idú proti mne,“ poviem smerom k Peggy, akoby som práve od nej čakala nejakú rozumnú reakciu.

Viem, že by som mala toho Dohliadača pustiť z hlavy, nezapodievať sa ním, nanajvýš si dovoliť byť mu vďačná, a to je všetko. Neuvažovať nad tým, či mi bol jeho dotyk príjemný alebo nie, no akoby naschvál mi v mysli vznikajú nové a nové zárodky zakázaných myšlienok a predstáv. Do frasa, veď práve kvôli takým ako on sa musím skrývať a nepočítať život na budúcnosť, keďže je viac ako neistá, ale len na moment, ktorý je práve tu, v tejto chvíli! Nespoliehať sa na nič a nikoho, len dúfať, že deň, ktorý práve prežívam, nie je tým posledným. Aj kvôli nemu nemôžem ráno vstať z teplej postele, uvariť si čerstvý čaj a vystrčiť sa len tak zo slnkom zahriateho okna, aby som privítala nový deň. Smiem sa len skrývať, žiť život plný strachu, bolesti a strát, splývať s tieňmi a prosiť Boha, nech mi neberie posledné zvyšky nádeje.

Peggy očami sleduje, ako nezmyselne stepujem naprieč pivnicou. Keby mala rozum, určite by si myslela o mne svoje. Opäť mi je mizerne. Sadnem si na starý matrac, prehodím cez seba plstenú deku, stočím sa do klbka a prehltnem trpkosť.

Rozhodnem sa rannú udalosť z mysle vyhnať spomienkami na mŕtvych priateľov. Čo tam po tom, aký bol jeho motív. Kašľať na vysvetlenia, hlavné je predsa len to, že ešte vôbec žijem.

Zámerne zo svojej skrýše hlboko v srdci vytiahnem útržky minulosti. Každý z nich je viac ako bolestný a jatriaci moje mokvajúce rany na duši, no mám chuť sa v nich obaliť ako v ochrannej bubline.

Pred dvomi rokmi som bola zaľúbená. Volal sa David, chodil do tej istej triedy ako ja a neskutočne sa usmieval. Fakt neskutočne. V jeho blízkosti sa mi triasli kolená a krútila hlava. Bol to ten najočarujúcejší chalan, stelesnenie predstáv o dokonalom frajerovi. Dokonca sme mali aj rande. Jedno. Pozval ma do kina na Slnovrat. Pamätám si to celkom presne. Hrali ten film v premiére uprostred mája. Na podobné dátumy sa nezabúda. Veľmi mi na tom rande záležalo. Celú hodinu som stála pred zrkadlom a snažila sa byť krásna. Dokonca som si obliekla sukňu, čo bolo u mňa skôr výnimkou. A biely top s čipkovaným lemom, balerínky, ľahký sveter… Na túto príležitosť som si deň predtým kúpila novú toaletnú vodu. S jej výberom mi pomohla Simona, moja priateľka číslo jeden. Už len pri pomyslení na jej meno mi na zadusenie sťahuje hrdlo. Ach, drahá Simona, nech je aspoň tvojej duši ľahko…

Večer, keď sa predstavenie skončilo, s Davidom sme sa prechádzali vysvieteným mestom, udržiavali ostýchavú konverzáciu a potom, na konci našej ulice, presne na mieste, kde sa stáčala v ostrej zákrute, ma pobozkal. Pod starou košatou lipou, v žltkastom svetle pouličnej lampy, v návale očakávania a v prísľube rodiacej sa prvej veľkej lásky.

A to je všetko. Ďalej sme sa nedostali. Dokonca ani neviem, kde bol, keď zomieral. Asi vo svojej izbe. Často si predstavujem, ako sedí na posteli, nohy skrútené pod sebou, oblečené vyťahané tričko, miestnosťou sa nesie nejaká rocková hudba – najskôr asi Nirvana, a vtedy sa to stane. Bum! Koniec ilúziám. Tvrdý dopad na dno ľudskej stoky.

5.

V kalendári svietil piatok, presne deň po našom prvom rande, práve som si v kúpeľni fénovala vlasy a čakala, že každú chvíľu príde po mňa Simona. Mali sme ísť spolu niekam von, možno na kolu a možno sa len tak flákať. V podstate ako každý piatok. Tešiť sa z nadchádzajúceho víkendu, rozoberať chalanov, smiať sa a celé hodiny, jedna druhej švitoriť o tom, aké je fajn byť spolu. Milovala som tieto chvíle. Vtedy bolo také jednoduché žiť. Mať sladkých -násť, užívať si všetko, čo ponúka ten okrídlený vek, a byť plná elánu.

Teraz nie. Keď mi zazvonil mobil, v prvom momente som si pomyslela, že je to ona a asi bude meškať, čo bolo pre ňu typické, preto som sa vôbec nenáhlila zodvihnúť. Pomaly som vypla fén, rukou si našuchorila vlasy, obzrela sa v zrkadle a až potom som prešla do izby, kde pohodený na stolíku vyhrával telefón.

„Ela, okamžite sa obuj, sadni na bicykel, alebo si zavolaj taxík, a rýchlo príď sem,“ ako kladivo mi do ucha udreli otcove príkazy.

Už z jeho hlasu mi malo dôjsť, že sa niečo stalo. „Som v práci, budem ťa čakať na vrátnici, dobre?“

„Oci,“ povzdychla som si a prevrátila očami netušiac, čo sa deje.

Myslela som len na to, aké je od neho nefér, že mi kazí plány. „To nemyslíš vážne, čakám Simonu, sme dohodnuté a…“

„Nemám čas sa s tebou teraz dohadovať, okamžite ma poslúchni! Rozumieš? Ihneď príď sem,“ nepripúšťal žiadne námietky.

„Čo sa deje? Stalo sa niečo mame? Alebo…“

„Hovorím ti, že nemám čas odpovedať na otázky,“ skočil mi netrpezlivo do reči. V hlase sa mu jasne miesila panika a strach, čo ma donútilo bez ďalších protestov konať.

Na bosé nohy som si navliekla tenisky, chvatne cez plecia prehodila mikinu, vpredu splietla jej rukávy do uzla a vybehla som von na dvor.

„Ponáhľaj sa, Ela. Hlavne sa nikde nezdržuj a rýchlo príď sem!“ opakoval stále naliehavejšie.

„Nech si tu čím skôr.“

„Dobre, veď už idem.“

Dom som v tom zhone ani nezamkla. Ani bráničku. Len som z garáže vytiahla svoj bicykel, naskočila naň, pustila sa dolu ulicou a smerom do mesta kľučkovala pomedzi zhustenú premávku.

Bola som naštvaná, že mi nič nepovedal. A tiež vystrašená. Naozaj som sa zľakla, či sa niečo nestalo s mamou alebo mojím mladším bratom Maxom. Často sme sa spolu hádali. Bol z neho neznesiteľný tínedžer, no beztak mi sťahovalo hrudník pri pomyselní, že by nebol v poriadku.

Každým metrom som pedálmi krútila rýchlejšie, v zlej predtuche si len periférne všímala okolie, ktoré dýchalo svojím každodenným stereotypom. Nič nenasvedčovalo tomu, že už o pár desiatok minút príde koniec. Ani cesty plné áut, kde práve vrcholila piatková popoludňajšia dopravná špička, ani ľudia miesiaci sa na chodníkoch či postávajúci popri zastávkach autobusov, ani jemný vánok, páliace májové slnko, priezračná obloha…

Len mne zrazu srdce búchalo akosi vystrašene. Tušilo čosi, čo otec už naznačil v telefóne, čosi nezvratné, čo malo čoskoro rozvrátiť naše životy.

Pred budovou výskumného ústavu som zastala tesne pred piatou.

Zoskočila som z bicykla, rýchlo ho oprela o múr a vletela dnu. Za posuvnými dvojkrídlovými dverami na fotobunku stál otec. Plecia mal ovisnutejšie ako obvykle a v tvári sa mu prelínala zmes čudných výrazov. Odhadovala som hnev, zdesenie, možno paniku…

„Čo sa stalo, oci?“ hlas sa mi zachvel aj napriek tomu, že som sa snažila ovládať.

„Rýchlo poď, Ela,“ ostražito šibol očami smerom k vrátnikovi a schmatol ma za ruku. Podľa bezpečnostných predpisov nastal moment, keď som mala predložiť svoj preukaz totožnosti a dostať visačku s označením „návšteva“, no otec ma bez slova vtiahol cez turniket dnu, pričom vrátnikovi len kývol rukou. Čosi v zmysle: neopováž sa ma zastaviť.

Vo veľkej vstupnej hale som sa znova pokúšala od neho vymámiť vysvetlenie, no márne.

„Môžeš mi už povedať, čo sa deje? Načo som sem mala prísť?“ opakovala som bez prestávky. „Prečo stále mlčíš? Desíš ma. Fakt ma desíš,“ musela som tlmiť hlas, inak by som asi vrieskala. „Je niečo s mamou? Alebo Maxom? Hm? No tak mi už konečne odpovedz!“

Otec len nervózne stískal tlačidlo privolávajúce výťah a zanovito mlčal. Rukou som si žmolila previazaný rukáv mikiny a očami lietala po hale, akoby mala prísť odpoveď práve odtiaľ. Vrátnik z nás nespúšťal oči, hoci sa mi vôbec nezdalo, že by sa chystal privolať ochranku, čo už samo osebe bolo čudným a znepokojivým znamením toho, že fakt čosi nie je v poriadku.

„Pozri, ak mi nechceš povedať, čo sa stalo, idem preč,“ otočila som sa na odchod práve vo chvíli, keď sa otvorili dvere výťahu, dúfajúc, že práve tým ho prinútim hovoriť.

Schmatol ma za ruku, vtiahol dnu, počkal, kým sa za nami zasunú nerezové dvere, na ovládacom paneli navolil smer a zhlboka vzdychol.

„Ela,“ začal, pozerajúc na špičky svojich topánok. Od ich lesklého povrchu sa odrážalo svetlo neónovej lampy. „Mama a tvoj brat sú zatiaľ v poriadku. Volal som aj im. Mama je na ceste sem a Max… ten má vypnutý telefón,“ neuniklo mi, ako pevne zovrel pery.

„Takže sa ani jednému z nich nič nestalo?“ chcela som sa uistiť.

„Nie,“ nepatrne pokrútil hlavou. „Zatiaľ nie.“

„Akože zatiaľ?“

Netrpezlivo pozrel na displej nad dvermi s meniacimi sa číslami.

Kopírovala som jeho pohľad. S15… S16… S17

„Prečo ideme do suterénu? Tvoja kancelária je predsa hore!“ Ďalšia vec, z ktorej mi zase o niečo viac stiahlo žalúdok.

„Upokoj sa, Ela. Vonku sa niečo deje a bude lepšie, ak to všetci prečkáme tu. Nechcem ťa strašiť viac, ako je potrebné, preto ti teraz už nič nepoviem. Pozri, čoskoro dorazí mama a Max…“

„Ale veď si hovoril, že má vypnutý mobil, tak ako môže doraziť, keď o ničom nevie?“ skočila som mu do reči.

Otec opäť pevne stlačil pery a videla som, ako veľmi sa snaží byť v pohode, kvôli mne a možno aj kvôli sebe, čo ma v konečnom dôsledku ešte viac znervózňovalo.

„Stále sa mu pokúšam dovolať, tak snáď sa mi to už podarí…“ S25. Výťah zastal.

V tejto časti budovy som nikdy nebola, preto mi okamžite vyrazilo dych, keď som zbadala, čo vlastne S25 je. Dlhá betónová chodba s priľahlými miestnosťami bola plná ľudí. Šum hlasov sa miesil s monotónnym bzučaním ventilácie, zo stropu ostro svietili chladným modrastým svetlom neónky, ovzduším sa niesol nepokoj…

„Toto je… kryt?“ vyjachtala som. „Protiatómový kryt?“

Mlčky prikývol.

Pomaly mi to začalo dochádzať. Od strachu sa mi prudko podlomili kolená. Zviezla som sa popri stene do drepu a neprítomne si obzerala ľudí okolo seba. Hrdlo mi stiahlo, krv zhustla a ledva sa plazila žilami.

„Och, Bože… Musíme ísť rýchlo po mamu. Aj Maxa musíme nájsť! A mala by som zavolať aj Simone…“ vyskočila som opäť na rovné nohy.

Otec ma však zastavil a mlčky mi pozrel do očí.

„Nemôžeme ich predsa nechať len tak,“ vykríkla som.

„Nedovolím ti odísť, Ela,“ povedal, očami zabehol k výťahu a hlasom, ktorý v sebe niesol strach, odhodlanie a povinnosť dodal: „Ty tu ostaň. Počkáš tu. Prikazujem ti to!“

Zdesene som chytila otca za ruku ako malé dievčatko, ktoré sa potrebuje uistiť, že všetko bude dobré. Stisol mi ju, potom sa ku mne naklonil a silno ma objal.

„Neboj sa, určite ich nájdem. Oboch,“ šepol mi do ucha, no skôr, ako sa stihol odo mňa odtiahnuť, bolo neskoro podniknúť čokoľvek, čo by mohlo zvyšku našej rodiny pomôcť.

Nuž a tam, v podzemí, v máji roku 2034, sa to všetko začalo. Bez mojej mamy a brata, ktorí nestihli prísť. V dave vybraných ľudí, po boku otca, čo sa všemožne snažil tváriť statočne. Približne päť minút po tom, ako som prešla popri vrátnikovi a presne dvadsaťtri minút aj zopár sekúnd predtým, ako to očakával môj otec spolu s ostatnými informovanými.

6.

Séria otrasov rezonovala podzemím. Všetko vrátane nás sa chvelo, podlahou a stenami vibrovala neznáma sila, spoza múrov k nám doliehalo hrozné dunenie, akoby sa drvila samotná zem. Nevedela som, či ide o výbuchy, bombový útok alebo prírodnú katastrofu, no všetky možnosti boli viac ako strašné. Celé sa to zomlelo prirýchlo na to, aby som si dokázala naplno uvedomiť nebezpečenstvo situácie.

Skrývala som sa v otcovom náručí a z útržkov rozhovorov, ktoré sa niesli krytom, som pochopila, že všetko je oveľa horšie ako zlé. Bola som paralyzovaná, telom mi lomcovala zimnica, oči som upierala kamsi pred seba a jediné, čo som dokázala zo všetkých svojich emócií vnímať, bol neovládateľný strach.

Chcela som sa spýtať, čo sa deje – otec o tom určite vedel dosť na to, aby ma stihol dostať sem a v podstate zachrániť, no nebola som v tej chvíli schopná vydať zo seba ani jednu jedinú hlásku.

V mysli sa mi striedavo mihali obrazy mamy, Maxa, Simony, Davida – môjho krásneho Davida, opäť mamy…

A hoci všetky moje predstavy boli horšie ako najtemnejšia nočná mora, ani jedna sa nevyrovnala tomu, čo nás čakalo. Neskôr som toto obdobie nazvala obdobím smrti. Pokojne by sa dali tie časy označiť aj temnými, beznádejnými, zúfalými, no pre mňa mali len jedno zodpovedajúce pomenovanie.

Priestorom krytu sa dlhé hodiny jednostaj ozývali vety typu: „Tichá vzbura sa začala už pred niekoľkými mesiacmi, bolo jasné, že to musí takto skončiť.“

„Vojna, panebože, čo budeme robiť, čo len budeme robiť?“

„Nič už nezmôžeme, je do toho zapojená celá Severná Amerika a Ázia. Kto mal trochu rozumu, mohol to očakávať. To, čo sa teraz deje nad našimi hlavami, je len logickým vyústením predchádzajúcich konfliktov.“

No bolo jasné, že všetko sú len dohady. Možno je to zvláštne, ale od istého momentu som vlastne ani nechcela vedieť, čo sa deje. Akoby sa vo mne čosi zablokovalo, preplo na núdzový režim, ktorý riadil len základné životné funkcie a všetko ostatné vyradil z prevádzky. Mala som chuť zapchať si uši, zavrieť oči a opakovať si, že všetko sa mi len zdá. Ráno sa prebudím u nás doma a svet bude opäť v poriadku. Dám si na raňajky chlieb so smotanovou nátierkou, usmejem sa na mamu, s Maxom si vymeníme zopár uštipačných poznámok a potom budem snívať o tom, ako sa opäť stretnem s Davidom.

No žiadne prebudenie sa nekonalo. Kvíliaca zem, predznamenávajúca začiatok vojny, bola holou realitou. Okolo mňa ustavične narastal hluk, panika a zmätok. Všetci, čo sme sa tam skrývali, sme sa brodili vlastným údolím strachu a hrôz, ktoré sa vynárali spolu s vedomím, že tí, čo ostali na povrchu, sú zrejme mŕtvi. Dunenia boli hrozivé, zabíjali akúkoľvek nádej na záchranu našich najbližších.

Pred očami sa mi mihali obrazy ulíc, domov, ľudí… všetkého, čo som tak dôverne poznala. Vedela som, že by som si ich mala čo najlepšie uložiť do pamäti, lebo už nikdy nebudú také ako predtým.

Nasledujúcich osem dní som strávila v akejsi letargii. Neschopná komunikovať, uvažovať a hlavne čokoľvek cítiť. V mysli sa mi dokola premietali zábery ľudí, ktorých som videla cestou sem – tých, čo sedeli vo svojich autách uprostred dopravnej zápchy, tých, čo boli so svojimi deťmi kdesi v parku, ľudí, čo trebárs len doma sedeli nečinne pred telkou a užívali si piatkovú pohodu… A potom zábery mojich najbližších.

Mamu som videla v jej obľúbenom zelenkavom kostýme, s topánkami na opätkoch, jemne narúžovanými perami a rozviatymi vlasmi, ako cupitá smerom k budove výskumného ústavu. Vždy krásna, elegantná, jemná. Prosto moja mama.

A Max, možno za ten čas so spolužiakmi za garážami dva bloky od našej školy potajomky fajčil cigarety. Ani neviem, prečo sa mi pred očami vynoril práve tento obraz o jeho posledných minútach. Asi preto, že mi to k nemu jednoducho pasovalo. Bol síce športovec, dbal o seba, no k veku, v akom sa nachádzal, jednoducho patria aj prehrešky a malé prejavy rebelantstva. Môj úbohý Max… Možno aj pre toto všetko som si ho predstavovala práve s tou cigaretou a vypnutým mobilom vo vrecku džínsov.

Najhoršie na dňoch v kryte bolo, že som necítila nič. Akoby mi tá udalosť nadobro vyplienila vnútro..

Otrasy napokon postupne ustali, utíchlo aj dunenie, ľudia prepadli stavu hlbokého zúfalstva a všade sa rozhostilo ticho. Mŕtve ticho, ohlasujúce príchod obdobia smrti.

Hodiny v kryte sa zlievali jedna do druhej. Bez prísunu slnečného svetla nebolo možné určiť, či je deň, večer, noc… Jas neóniek neudával životu potrebný rytmus, len ho potláčal a miatol. Pripadala som si ako v živom hrobe so supermoderným vybavením vrátane plazmových obrazoviek rozvešaných na stenách, ktoré púšťali stále dokola zábery akejsi malebnej prírody, čo nás malo upokojiť. Zalesnené kopce, azúrové more, krištáľová voda, kolibrík kmitajúci nad cyklaménovým kvetom… Samozrejme, nebolo ani jedného oka, ktoré by sa dokázalo na to pozerať. Možno len deti, ktoré si plne neuvedomovali, čo sa deje vonku nad našimi hlavami.

Popri stenách v hlavných miestnostiach sme mali k dispozícii automaty takmer na všetko – od pitnej vody až po zubnú pastu… nik nehladoval, nepociťoval nedostatok…

No keby sme vtedy tušili, aké vzácne sa stane práve jedlo, pchali by sme ho do seba hoci nasilu, len aby sme si urobili zásoby telesného tuku. Určite by to tak väčšina z nás robila v záujme predĺženia vlastného života. A možno i ja, aj napriek letargii a hlbokému šoku.

Život v kryte sa akoby zastavil. Až na ôsmy deň nastal zlom.

„Ela, teraz ťa tu nechám na pár hodín samu, ale čoskoro sa vrátim. Pôjdem…“ otec si ku mne prisadol, potom sa na okamih odmlčal a pokračoval, „pôjdem ich pohľadať.“

„Mama?“ bolo prvé slovo, čo som od prepuknutia vojny zo seba dokázala vydrať.

Pomaly prikývol. Zrejme v mojich očiach postrehol záblesk planej nádeje, preto o malú chvíľu dodal: „Nemyslím si, že to s Maxom prežili,“ objal ma a pritlačil k sebe.

„Ale musím to zistiť. Ak je čo i len mizivá šanca, nemôžem tu zostať dlhšie čakať. Nebudem mať pokoj, pokiaľ neskontrolujem, aké to je vonku a či predsa len nemali možnosť zachrániť sa.“

„Pôjdem s tebou.“

„V žiadnom prípade, je to stále veľmi nebezpečné.“

„Ale…“

„Hovorím, že nie,“ pohladil ma po vlasoch, vtisol mi na čelo bozk a vstal. „Čoskoro som späť, zatiaľ to tu vydrž. Vieš, že si moje dievčatko a nedopustil by som, aby si sa vystavila riziku.“

Chcela som povedať, že vydržím, no namiesto toho som len privrela oči a naprázdno prehltla. V krku sa mi hromadil smútok a vytváral dusivú slučku, ktorá mi ho čoraz viac sťahovala. Túžila som sa modliť, no nevedela som nájsť správne slová a čosi mi našepkávalo, že vety ako: prosím, Bože, nech sú v poriadku, by neboli vypočuté. Nechcela som vysielať márne prosby, a pritom cítiť, že je to len akt najhlbšieho, najkrajnejšieho zúfalstva.

Otec vďaka svojmu postaveniu mohol ako jeden z mála opustiť kryt. Všimla som si rozhorčenie sršiace z ľudí, ktorí toto privilégium nemali, a takisto túžili nájsť svojich blízkych. Zazerali na mňa, nesúhlasne mrmlali, preklínali. Nevraživosť bola priam hmatateľná a zasiahla moju boľavú dušu ako páliaci oheň.

Stočila som sa ku stene do klbka a čakala na otcov návrat. Jediné, na čo som sa zmohla, bola myšlienka, ktorú som si opakovala celé hodiny: nech sa aspoň on vráti živý. Nech nezostanem celkom sama. Prosím. Nech sa môj otec vráti.

7.

Keď som ho zbadala o niekoľko hodín vstupovať naspäť do krytu, mala som pocit, že sa vrátil iný človek. Strápenejší, zatvrdnutejší, spustnutý…

Hlava mu visela medzi plecami, oči prezrádzali vnútorný smútok, suché pery sa podchvíľou zachveli a následne kŕčovito primkli tesne k sebe. Zdalo sa, že pokožku mu zbrázdili nové vrásky a duch zostarol v priebehu dňa o desiatky rokov.

Prisadol si ku mne a spod zaprášenej košele vytiahol malé psíča.

„Peggy,“ šepla som a chytila roztrasené špinavé klbko do rúk.

Celkom som na ňu zabudla. „veru, Božinku, Peggy,“ po líci mi začali stekať horúce slzy.

Psíča sa mi zavrtelo v rukách a horúcim jazykom mi oblízalo tvár.

„Kde si ju našiel, oci? Doma?“ spýtala som sa, vtedy ešte netušiac, že žiadne doma už nie je.

Zatváril sa neisto a potom prikývol.

„Dá sa to tak povedať.“

Z jeho výrazu som pochopila, že je zbytočné pýtať sa na zvyšok rodiny. No musela som to spraviť.

„A čo mama? Čo mama a Max?“

Pozrel sa na mňa, nepatrne pokrútil hlavou zo strany na stranu a rozplakal sa. To bolo po prvýkrát, čo som otca videla plakať. Ale nie posledný. Každý z nás sa musel naučiť, ako zo seba vyplaviť negatívne emócie, inak by zošalel. Faktom je, že časy, čo nasledovali, prinútili k slzám často aj tých najzatvrdnutejších. Tu už nebolo miesta na hanbu či rozpaky.

Väčšina z nás, čo sme útok prežili a vyšli z krytov zdraví, podľahla počas nasledujúcich týždňov honbe za nekontaminovanými potravinami, rabovaniu a potrebe udržať sa i naďalej nažive. Ľudská dôstojnosť išla nabok. Každý bojoval sám za seba, prípadne za svojich najbližších, ak vôbec zostali nažive. To, čo nezničili výbuchy, dokonal chaos a panika.

Situácia sa upokojila, až keď moc prebrali Čistí. Dalo sa poľahky predvídať, že práve oni sa jej chopia, dokonca si myslím, že ten niekoľkomesačný nepokoj nechali stupňovať zámerne, aby ich nástup bol lepšie prijatý.

Dlho som nevedela, kto bol vlastne za útoky zodpovedný, až oveľa neskôr mi otec vysvetlil, že ich majú na svedomí aktivisti z ich radov. Všetko to bola roky plánovaná a zrejme neodvratná akcia.

Za posledné desaťročia sa vo veľkom rozmohol genetický výskum, takmer všetko sa upravovalo. Istá skupina ľudí, ktorá sa vmiesila do vládnucich vrstiev, bila na poplach. A ich posledný úder bol dosť razantný na to, aby ho mohol niekto prehliadnuť.

Hovorili si Čistí. Čistí a genetickými úpravami nedotknutí. Jedli nemodifikované potraviny, nepodriadili sa celoplošným vakcináciám, nedopustili, aby do ich rozmnožovania či vývinu akokoľvek zasiahla táto vedecká oblasť. Boli súčasťou prirodzenej evolúcie a nás, upravených, chceli vyhladiť.

Predstavovali sme špinu, zásah do prirodzeného vývoja človeka, aj keď sme tvorili väčšinu populácie. Rozrastali sme sa ako jedovatý brečtan, a ten bolo treba vykynožiť.

Keď som kedysi na hodinách dejepisu počúvala o druhej svetovej vojne a genocíde, pripadalo mi to ako čosi, čo je dávno za nami, hrozné a neopakovateľné. Nikdy by mi nenapadlo, že niečo podobné, len v inej forme, sa môže o niekoľko desaťročí zopakovať.

8.

Zo spánku ma prebudí Peggino kňučanie. Hlavou mi podoberá ruku a dožaduje sa pohladenia. Pomaly otvorím oči.

„Daj pokoj, Peggy,“ zagánim na ňu rozostreným zrakom a zaborím si tvár nazad do prikrývky. Ale ona stále domŕza, nuž ju pritiahnem k sebe, nechám sa olízať a zasmejem sa. „Ty si fakt otrava, vieš o tom?“ Potom jej postrapatím srsť, načo sa pri mne veselo zahniezdi.

Cez škáru nad schodmi preniká dnu pás svetla. Ďalšie sivé ráno v poradí. Ani jedno so sebou neprináša prísľub lepších časov, žiadne nevonia nádejou, žiadne nesľubuje prevrat.

Krátko pozriem smerom ku schodom, no aj pred tým chabým jasom musím prižmúriť oči, pretože ma príšerne bolí hlava. V noci som sa neustále budila a nanovo strácala v spomienkach. Moja prvá myšlienka opäť patrí jemu, neviem sa jej ubrániť.

Na okamih pevne zavriem oči a túžim ho vypudiť z hlavy. Nechápem, ako sa môže jedna udalosť tak uhniezdiť v hlave. Vlastne… viem. Snažím sa nahovoriť si, že zrejme voči nemu cítim dlh, keďže mi pomohol a ja som sa mu ani nepoďakovala, no je mi jasné, že je v tom viac. Hlboko pod kožu sa mi dostala vôňa človeka, jeho mäkký dotyk, blízkosť pulzujúcej bytosti… Ach, Bože!

Dnes cítim zo všetkých tých dní azda najintenzívnejšie, ako mi samota a život v izolácii začína liezť na mozog, preto sa rozhodnem zájsť za Bekou.

Vstanem, na malom plynovom variči si uvarím čaj, s Peggy si rozdelíme sušienky zo včerajšieho lupu, opláchnem sa studenou vodou z plastovej fľaše, ktorú si chodím naberať do asi kilometer vzdialeného malého prameňa, o ktorom viem len ja, pohľadom poláskam jedinú fotku mojej rodiny, čo som našla v troskách domu nezničenú; a vyberám sa von.

Ulica vždy predstavuje riziko. Naučila som sa síce pohybovať nepozorovane, no je len otázkou času, kedy ma lapia, s tým počítam.

Prekľučkujem pomedzi rozvaliny, splyniem s tieňmi stromov, zakrádam sa popri múroch a neustále striehnem po okolí, či nezazriem pohyb, ktorý by mohol znamenať nebezpečenstvo. Keď je človek sám a denne čelí hrozbe, mal by sa naučiť zvládať strach, no mne sa to ešte nepodarilo. Možno je dobré, že obavy pretrvávajú, lebo ma nútia k ostražitosti a obozretnosti. Bez nej by som bola určite ľahším terčom.

Nad mestom sa vznáša slabý opar, vzduch vonia po daždi a pomedzi vrstvu mrakov sa podchvíľou prederie niekoľko slnečných lúčov. Zovšadiaľ, zo všetkých kútov, stromov, ruín, z každého kameňa či zrnka prachu cítiť ponurosť a melanchóliu. Depresívnosť dnešnej doby vsiakla do všetkého živého i neživého a premenila svet na cintorín nádejí, ilúzií, túžob…

Keď sa prikrádam k centru, začujem spoza rohu blížiace sa auto. Okamžite mi stúpne adrenalín a v návale paniky sa skryjem v najbližšej schátranej budove. Ešte šťastie, že ma Dohliadači nezbadali. Pretiahnem sa popri stene, vkĺznem otvorom, kde boli kedysi dvere, a pritlačím sa k vlhkému múru. Cítim, ako mi srdce skáče až v krku a snažím sa dýchať čo najtichšie. Hučanie motora sa priblíži na malú vzdialenosť a zmĺkne. Ozve sa otváranie dverí, zvuk nôh kráčajúcich po štrku, spleť hlasov a ďalšie kroky.

Pomaly sa prikradnem k špinavému oknu a vyzriem von. Skupina štyroch Dohliadačov sa uprostred cesty zhovára a smeje. Jeden z nich vyťahuje čosi z vrecka a ukazuje to ostatným. Zaostrím zrak a pokúšam sa zistiť, čo to je, no bojím sa príliš nazerať, aby som sa neprezradila. Očami behám po ich sivom oblečení, postavách, aute…

Potom sa chrbtom opäť pritlačím k múru a premýšľam, ako dlho tam asi zostanú, a či je z domu aj iná cesta von. Nechce sa mi tam čakať, no nemám na výber.

V hlasoch, ktoré ku mne tlmene doliehajú, zrazu zachytím čosi povedomé. Bez premýšľania opäť vykuknem, čo je chyba, pretože sa mi pohľad zrazí s jedným z nich. Na zlomok sekundy zamrznem, nedokážem sa ani len pohnúť. Očami visím na tých jeho a snažím sa lapiť dych. Neviem, čo mám robiť. Vôbec neviem, čo robiť! Celé telo mi tŕpne zdesením a len sa trasiem namiesto toho, aby som sa aspoň pokúsila opäť skryť.

Prvý uhne zrakom on. Sklopí oči a znova sa zasmeje na akejsi poznámke tváriac sa, že ma nevidel. Pripadá mi to neuveriteľné… druhýkrát ma nechal tak. Alebo žeby nie?

Nemám odvahu skontrolovať, čo sa deje vonku. Vyčítam si, že tým, že som na neho stále myslela, som túto nepríjemnú udalosť možno sama privolala. Veď ktovie, ako funguje stroj osudu…

Rýchlo sa rozbehnem miestnosťou, motám sa prízemím, hľadám bezpečný východ, no nič. Vyletím hore schodmi, modlím sa, nech je to tam lepšie, ale všetky okná vedú práve do ulice, kde stoja Dohliadači.

„Dofrasa!“

Sadnem si na zem, kolená stiahnem k brade a rozhodnem sa počkať. Inú možnosť nemám. Buď odídu, on ma nezradí už po druhý raz, alebo je so mnou amen.

Asi po desiatich minútach začujem štartovať motor. Chvíľu vyčkám a potom opatrne vykuknem na miesto, kde predtým stáli. Ulica je celkom prázdna. S úľavou si vydýchnem. Už som veľmi unavená z tej hry na skrývačku, na zvrátenú štvanicu, kde som korisťou ja.

Po chvíli sa potichu pustím dolu schodiskom. Drevený obklad na nich kvíli pri každom mojom kroku a znie spolu s mojím dychom ako uši drásajúca kakofónia. Každý ďalší zvuk znásobuje okolité ticho a mení ho na neznesiteľné.

V momente, keď prichádzam k východu, zazriem mihnúť sa na podlahe tieň a vzápätí mi vysoká postava zatarasí cestu von.

„Ahoj.“

Namiesto odpovede takmer skríknem. Nakoniec však zo mňa vyletí len akési vyľakané tlmené zastonanie.

„Povedal ti už niekto, že sa zbytočne vystavuješ riziku?“

Mlčky do neho zabodnem oči a zvažujem svoje možnosti. Stále mám potrebu utekať, hoci sa zdá, že ani teraz neprišiel kvôli tomu, aby mi ublížil. No čo ak ma zdanie klame?

„Mala by si si dávať na seba väčší pozor a lepšie sa skrývať. Vieš, ja nebudem vždy nablízku, aby som ti kryl chrbát,“ jeho hlas znie čudne. Prelína sa v ňom výstraha s náznakom pohoršenia. „Asi nikdy nepochopím, prečo sa niektorí z vás správajú ako samovrahovia a uľahčujú nám, aby sme ich našli. Bol by som rád, keby to bolo opačne.“

Očami mu primrznem na ústach a akosi mi uniká význam jeho slov. Vo vypätých situáciách ma vlastný mozog podlo zrádza, celkom a zbabelo rezignuje.

„Nabudúce buď opatrnejšia,“ pokračuje. „Tak sa mi zdá, že si magnet na problémy a máš obrovské šťastie, že ešte vôbec žiješ.“

Rýchlo sa obzriem za seba a v momente, keď sa chystám otočiť a rozbehnúť, pevne ma chytí za ruku. Inštinktívne cúvnem o krok vzad.

„Pusti ma,“ žobrem.

Zovretie trochu povolí, no stále ma drží za zápästie. Nezdá sa mi, že by chcel mojej prosbe vyhovieť.

Zrak nespúšťam z jeho tváre, snažiac sa z nej vyčítať jeho ďalšie úmysly. Oči mi však neustále zabiehajú k striebornej hviezde.

Božemôj, ako veľmi ich nenávidím. Všetkých týchto zlodejov životov a budúcnosti!

„Myslíš si, že ti chcem ublížiť?“ zamračí sa. „Už by som to spravil dávno.“

Tvárou mu prebehne ľútosť, čím nabúra moju predstavu o tom, že by mal ako jeden z Dohliadačov pôsobiť surovo.

„Tak načo si sem prišiel?“ zašepkám. Nezmôžem sa na normálny tón, hoci by som si veľmi želala pôsobiť sebaisto. Nech zo mňa sála odhodlanie bojovať a biť sa do poslednej kvapky krvi, ako ma to učil otec. Vždy mi vštepoval, aby som sa nevzdávala ani v situáciách, ktoré vyzerajú akokoľvek beznádejne.

Moja otázka ho viditeľne zaskočí. Využijem jeho rozpaky a opäť sa pokúsim vymaniť ruku zo zovretia. To je však pevné a nedarí sa mi z neho dostať ani o milimeter.

„Sľúb mi, že neutečieš a ja ťa pustím,“ navrhne.

Mám chuť záporne pokrútiť hlavou, no prinútim sa pokorne prikývnuť. Vzápätí pocítim, ako jeho prsty pomaly uvoľňujú zovretie. Len čo som voľná, porušujem dohodu a štartujem preč. Je však rýchlejší. A to som si myslela, že keď som najedená a vyspatá, práve rýchlosť pohybu je mojou prednosťou.

„Dočerta!“ syknem, keď ma zastaví. „Buď to so mnou už skonči, alebo mi daj pokoj.“

„Dohodli sme sa, že…“

„S takými ako ty dohody nerobím,“ skočím mu do reči.

„S takými ako ja? Čo riskujú len preto, aby zachránili jedno pochabé dievčisko?“

Tými slovami mi vezme vietor z plachiet. Viem, že má pravdu.

Viem, že mojou záchranou riskoval, hoci absolútne nechápem prečo.

„Prepáč,“ hlesnem. „Nemyslela som to tak… ja…“

„Kašli na to,“ jemne sa pousmeje. „Možno by stačilo len obyčajné ďakujem.“

„Ďakujem,“ vypľujem.

„Rád by som ti povedal, že nemáš začo, ale klamal by som.“

Aj keď sa mi to nepáči, musím sa pousmiať. Zdá sa, že tento človek predsa len neprišiel kvôli tomu, aby ma zniesol pod čiernu zem, či zavliekol do tábora, hoci práve to by bolo to najlogickejšie, čo by som od neho mohla očakávať.

„Je naozaj čudné, že sa ma nesnažíš zabiť,“ poviem s náznakom otázky, ale naďalej som ostražitá.

„Možno,“ tvár mu opäť potemnie. „A možno nie. No povedz, čo je dnes normálne a nepôsobí zvrátene?“

Tými slovami mi opäť vyrazí dych. Počuť čosi také práve z úst jedného z nich je viac ako šokujúce. Neodpoviem. Len zmätene pokrútim hlavou.

„No vidíš. Tak sa neplaš. Naozaj som ťa neprišiel zabiť, len varovať. A zopakovať ti, že si príliš neopatrná a mala by si si dávať oveľa väčší pozor, pretože tak, ako som ťa pred chvíľou zbadal ja, mohol to byť hocikto z nás. A ten dom na periférii – naozaj si si myslela, že je plný zásob a nestrážený čaká len na to, kým si prídeš zobrať jedlo?“

Myknem plecom.

„Bola to otázka prežitia. Musím predsa jesť.“

„Ja viem, ale…“

Pri jeho poslednej vete sa z ulice donesie čudný zvuk. Šuchnutie.

Znie to, akoby sa ktosi prikrádal dnu.

V zlomku sekundy ma schmatne a pritlačí ku stene v mieste, kde je výklenok, čím sa mu podarí čiastočne nás skryť. Prudko ma pritisne telom o múr, aby sme vytŕčali čo najmenej. Cítim na sebe jeho rýchly dych. Obaja mlčky na seba vystrašene pozeráme a nevieme, čo čakať. Ešte nikdy som nevidela v očiach Čistého toľko strachu… Vlastne, ešte nikdy som nebola k nikomu z nich tak blízko.

„Čo…“ chcem šepnúť, no rýchlo zavrtí hlavou, aby mi naznačil, nech mlčím a položí mi otvorenú dlaň na ústa.

„Ale nehryz,“ naznačí mi perami, na čo nepatrne prikývnem.

Na náprotivnej stene sa mihne tieň, po podlahe čosi zašuští a vtom ju zbadám.

„Peggy, čo tu robíš?“ poviem mu do dlane, prekĺznem popri ňom a zdvihnem sučku do rúk.

„Ako si sa sem dostala? Veď vieš, že máš zakázané opúšťať naše miesto,“ chrlím zo seba.

Opakovane si ju pritisnem a častujem nadávkami. „Vieš, čo všetko sa ti mohlo stať? Vieš to? Prečo si porušila pravidlo? Hm?“ chrlím jej do tváre, pričom ona ani nemrkne. Len mi zaliečavo oblíže líce.

Kútikom oka si všimnem, že nie som sama, kto si poriadne vydýchol.

„Tá nám dala, však?“ poviem, na okamih zabudnúc, kto vlastne je a opäť sa usmejem. Blízkosť človeka so mnou naozaj robí divy.

Asi by som mala častejšie navštevovať Beku, zrejme mal otec pravdu, keď mi hovoril, že samota môže ľudskú dušu boľavo poznačiť. Vždy mi prízvukoval, že samota je horšia ako jed – postupne a trýznivo zabíja celého človeka, obalí ho svojimi jedovatými výhonkami a zadusí v ňom všetku radosť zo života.

„Inak… ak by si chcela vedieť, som Alex,“ vystrie ku mne ruku.

„Nechcem,“ odvrknem. „Ela,“ vzápätí dodám a stisnem mu ju tak rýchlo, akoby pálila.

„Viem.“

„Odkiaľ?“ vyjachtám a bojím sa, že už o mne Čistí vedia viac, ako predpokladám.

„Zopárkrát som ťa videl.“

„Videl?“ telo mi zaplaví zdesenie.

„Bolo to dávno.“

„Aha,“ s úľavou privriem oči.

„Asi si ma nepamätáš. Trénoval som Maxa. Preto som ti sem teraz prišiel povedať, aby si sa správala rozumnejšie a bola opatrná.“

Pri vyslovení mena môjho brata mnou až šklbne. Peggy to vycíti a zoskočí mi z rúk na zem.

„Maxa? Ty si trénoval Maxa?“ zopakujem strnulo. Sadnem si na schody, ktoré sú len kúsok odo mňa. Len vyslovenie jeho mena mi spôsobuje závrat.

Max…

Myslím, že si nikdy dostatočne nezvyknem na situácie, ktoré mi tak ostro pripomínajú vlastnú minulosť – trýznivú a mučivú.

„Si v poriadku?“ Alex si čupne k mojim nohám.

„Nie, nie je mi dobre. A nikdy nebude. Ako by som sa mohla ešte niekedy cítiť fajn?“ prevŕtam ho pohľadom.

Je taký pekný, až to zabolí. Až mám chuť byť k nemu milá a príjemná, nevrčať a nestavať okolo seba barikády. Na okamih si hovorím, že predsa niekto ako on, komu sa v očiach odráža ľútosť a cit, nemôže byť vrah… Rýchlo však radšej sklopím zrak k vlastným topánkam. Podrážka na nich sa hladne odliepa od zvyšku, potrebovala by som nové.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prežila som svet.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.