Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Poškvrnená

Michaela Mihoková

Autor: © Michaela Mihoková, 2017

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Jana Blankovská

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-89861-97-2

ISBN MOBI: 978-80-89861-98-9

Chcela by som sa zo srdca poďakovať všetkým, ktorí ma sprevádzali na ceste za mojím snom.

Mojej rodine,

ktorá ma podporuje a vždy chápavo toleruje, keď sa na chvíľu uzatváram do sveta písmen.

Kristíne Ježovičovej,

ktorá ma povzbudzuje, podporuje a radí mi, keď to potrebujem, a ktorú si nesmierne vážim nielen ako človeka, ale aj ako talentovanú spisovateľku.

Lucii Braunovej,

ktorá akosi vždy vie, čo a kedy má povedať. Už neraz ma pozdvihla vo chvíľach, keď som mala chuť to vzdať.

Kataríne Valovej,

ktorá mi verila až natoľko, že si knihu nechcela prečítať skôr, ako bude dostupná v kníhkupectvách.

Zuzane Ondreičkovej,

bez ktorej by sa tento príbeh nikdy nedopísal. Stála pri jeho vzniku od samého začiatku a bola to práve jej zvedavosť a zaujatie, ktoré ma motivovali knihu dopísať. Dovolila mi v knihe použiť jej báseň. Jej verše sú vložené do piesne, ktorú učiteľka spieva hlavnej hrdinke.

A zo všetkého najviac ďakujem Bohu,

ktorý do mňa nielen tento sen vložil, ale mi ho pomohol aj naplniť.

Ja spím, no moje srdce bdie. Čuj! Môj milý klope: Otvor mi, sestra, milovaná moja, holubica moja, moja dokonalá, lebo mám hlavu rosou premočenú a kadere nočnými kropajami. Vyzliekla som si sukňu, prečo ju znova obliekať? Umyla som si nohy, prečo ich znova zašpiniť? Môj milý siahol rukou cez otvor a city sa vzbúrili vo mne. Vstala som otvoriť môjmu milému a moje ruky zvlhli myrhou, i moje prsty myrhou tekutou na kľučke závory.

Otvorila som svojmu milému, ale môj milý sa obrátil a odišiel. Bola som bez seba, keď hovoril. Hľadala som ho, ale nenašla som.

Volala som, ale neozval sa mi.

(Veľpieseň Šalamúnova)

1. kapitola

„Privolajte felčiara! Rýchlo!“

Miestnosťou sa ozýva strachom zatemnený hlas. Myseľ sa sústreďuje na bolesť tela a nedokáže ho ihneď rozpoznať. Onedlho padnem do temnoty, z ktorej niet návratu. Snažím sa niečo povedať, no nedarí sa mi sformulovať všetky myšlienky do slov. Musím byť silná a prečkať do rána. Musím žiť. Nadýchnem sa a vydýchnem. Tento, človeku taký prirodzený úkon, je mojou nádejou. Kým moje srdce bije, viem, že dokážem čokoľvek. Musím len chcieť a na niekoľko hodín oddialiť smrť.

„Nevolaj ho,“ vravím napokon chrapľavo.

„Celý život si bola tvrdohlavá ako mulica. Ako chceš vyzdravieť, keď ho nedám privolať?“ prehovára ku mne opäť ten istý hlas. Spoznávam ho. Hnevá sa. Jeho zlosť je však sprievodným znakom strachu. Bojí sa, že ma stratí - nepripúšťa si tú možnosť.

„Nebudem ho potrebovať. Dnes v noci...“ nedohovorím. Obaja vieme, čo sa stane. Spejem ku koncu. Je to súčasťou ľudského bytia.

„Tak nehovor. Bojuj, prosím, bojuj kvôli mne.“

Nevidím mu do tváre. Viečka mám privreté, ale som si istá, že plače. „Cítim, ako mi smrť dýcha na krk. Cítim jej ruky na mojom tele. Nie je to šialené? Zrejme bude pravda, čo sa hovorí. Človek blízko smrti stráca rozum.“

„Vždy si bola dramatická. Aspoň to ťa neopustilo.“ Chce byť zmierlivý, ale stále počujem tie prekliate slzy. Zvláštne, ako sa ľudia snažia odľahčiť práve tie najťažšie chvíle. Prečo to robia? Zo strachu, že bolesť by bola príliš neznesiteľná? Alebo len z márnomyseľnosti, aby ich nikto nevidel pri tom, keď sa ich ja rozpadá na kusy. Premýšľam o tom a nenachádzam odpoveď.

„Musíš ísť,“ poviem mu nakoniec.

„Nikam nejdem. Zostanem s tebou až do úplného konca,“ odvetí rozhodne.

„Musíš ísť,“ opakujem svoju predošlú prosbu, ale tentoraz o čosi naliehavejšie. „Chcem byť sama. Chcem sa kajať. Nikdy som nikoho nežiadala o odpustenie. Ale dnes to musím urobiť. Chcem si kľaknúť na kolená a vyliať všetky svoje hriechy do rieky zabudnutia. Chcem svoje meno vpísať do tejto zeme, aby vedel...“ nevládzem dopovedať. Slzy sa mi rinú z očí. Kradnú mi slová i myšlienky. Utápam sa v nich.

„Dovoľ mi, aby som bol pri tebe. Ak bude treba, budem s tebou kľačať, hoci aj celú noc.“ Viem, že by to naozaj urobil, no nemôžem mu to dovoliť.

„Je to moje posledné želanie. Rozlúčime sa teraz. Budeš od zajtra slobodný. Ži tak, akoby si ma nikdy nepoznal. Dýchaj tak, akoby sme nikdy neokúsili ten istý vzduch. Zabudni na mňa. Pamätaj si len to, čo bolo predtým, než sa naše cesty skrížili a než sme vrhli prekliatie na tento dom. Táto noc bude míľnikom. Keď nadíde ráno a ty ma nájdeš ležať bez života, budeš môcť vymazať škvrnu, čo nad nami visí. Pretože ja som poškvrnená. A so mnou každý, kto prešiel mojím životom. Odpusť mi, prosím, že som ti nedopriala šťastie. Odpusť mi všetko. Všetko, čo som kedy urobila.“

Znie to tak naučene a dramaticky. Ale nikdy som nič nemyslela úprimnejšie. Nikdy som tak veľmi netúžila po zmierení.

„Si tu?“ pýtam sa neisto. Nepočujem ho. Odišiel už?

„Tu som.“

„Hovoríš tak potichu. Ty si bol vždy taký pokojný a tichý. Nie ako ja,“ zasmejem sa v duchu. V skutočnosti sa už nedokážem smiať. „Podaj mi ruku.“

Keď sa naše dlane dotknú, ani jeden z nás nemá odvahu niečo povedať. Náš posledný dotyk. Akékoľvek slová sú zbytočné. Stisnem mu ruku najsilnejšie, ako dokážem. Ten stisk stelesňuje všetko, čo by som chcela ešte povedať. Opláca mi ho. Drží ma silno, takmer bolestivo. Mimovoľne si spomeniem na všetky slová, ktoré vyšli z mojich úst. Keby som len vtedy mlčala! Keby som držala jazyk za zubami a nešírila vôkol seba jed, keby som vedela prejavovať lásku, dnes by môj život vyzeral celkom ináč.

„Už choď,“ pobádam ho šeptom.

Pustí mi ruku. Počujem jeho kroky. Vie, že som sa rozhodla a on na tom nič nezmení. Neohrabane vstávam z postele a hľadám v zásuvkách to jediné, čo dnes v noci potrebujem. Nechám svoje myšlienky vpiť atramentom a tento príbeh zapíšem na papier, aby nezomrel. Zostáva mi už len niekoľko hodín, v lepšom prípade dní. V duchu prosím slnko, aby oddialilo posledné ráno a mesiac, aby bol mojím spojencom.

Neviem, kto bude čítať tieto riadky. Ale nemôžem dopustiť, aby tento príbeh upadol do zabudnutia a odfúkol ho prach z ciest ďalších životov, ktoré budú križovať svet. Na mojom mene nezáleží. Bola som svedkom všetkého, čo vám rozpoviem. Ale budem rozprávať tak, akoby som sa len z diaľky prizerala skaze jednej rodiny. Je to príbeh o láske. O sile odpustenia a o obyčajnej túžbe človeka stať sa lepším. Je to príbeh, v ktorom sa padalo na kolená, aby sa následne zrodil hrdina. Nie taký hrdina, ktorého telo pošramotili rany z vojen. Len taký, pre niektorých celkom obyčajný hrdina, pre mňa symbol odvahy. Je to príbeh o zbabelosti jedného muža a o sile ženy. Čitateľ, nech si kdekoľvek, počúvaj, čo ti teraz poviem. Nesúď, len počúvaj.

2. kapitola

Anglicko, Bath 1840

Všetci o nej hovorili. Slečna Christine Spencerová, jediná dcéra neslávne známeho grófa, prezývaného lišiak, svojimi pôvabmi prevyšovala každú mladú dámu široko-ďaleko. Jej krása natoľko oslepovala ženbychtivých mládencov, že im neprekážal ani do očí bijúci nedostatok majetku, ktorým rodina Spencerovcov trpela.

Neboli to však jej ohnivo červené vlasy, pre ktoré strácali rozum i tí najväčší rojkovia spomedzi mladých gentlemanov. Hoci nejedna lady bledla závisťou, pokúšali sa Christine zlomyseľne schladiť vyhlásením, že také ohnivé vlasy sú nevkusné, ba priam hriešne. Neboli to ani jej pery, plné a zvodné. Hoci nejeden potajme sníval, že práve jemu sa dostane tej cti pobozkať ich. Nebola to ani jej postava, možno až príliš útla, i keď práve pre tú krehkosť, bol by sa pre ňu pobil dokonca i lord Reigh, večne chorľavý, vzdychajúci lord, ako ho volali za zatvorenými dverami, keď sa nik nemohol pohoršovať nad toľkou trúfalosťou. Ale tie jej oči. Modré, čisté ako ich majiteľka, no predsa v nich bolo čosi vzdialené, akési tajomstvo, dosiaľ nerozlúštené.

V jej pohľade sa zrkadlila cnosť, s akou sa hrdo pýšila každá dáma tých čias, a predsa v ňom prevyšoval akýsi výsmech. Vedela, čo sa patrí, a predsa v nej vrela túžba po dobrodružstve, ktoré siaha ďaleko za hranice naučenej slušnosti.

Mohla mať každého. Ona si však vybrala jeho. Stať sa jeho milenkou jej prichodilo malou daňou, ktorou platila za svoje rozhodnutie. Prijímala ju s pokorou, nevyhnutnou pre ženu v jej postavení. Pramálo jej záležalo na mienke tých, ktorých považovala len za bandu pokrytcov, navonok krotkých ako baránok, vnútri zákerných ako zmija.

„Taká hanba,“ horekovala jej matka, ktorá do Christine vkladala nádeje na lepší život. Už dávno totiž stratili vážnosť, akú kedysi vzbudzovalo ich meno vo vyšších kruhoch. Jej otec, gróf, vášnivý hráč kariet, milovník pijatiky, oddával sa svojim radovánkam natoľko, že prehýril celý rodinný majetok.

„Prehral by aj vlastnú dušu,“ s obľubou hovorieval jeho brat, naoko karhavo. V skutočnosti ho však bratove počiny tešili, ba čo viac, bol na ne hrdý.

„Budú o nás klebetiť,“ snažila sa grófka Spencerová priviesť dcéru k rozumu.

„Tak nech, nech len klebetia! Ľúbim Ralpha a čoskoro sa stanem jeho ženou!“ odvetila Christine mierne otrávene.

Jedine Ralph v nej dokázal vzbudiť spaľujúcu túžbu, berúcu dych i všetky zásady. Nehľadiacu na nič. Túžila po ňom, po jeho bozkoch. Jeho dotykoch. Vzal si jej telo i dušu. Mal ju vo svojej moci, keď sa mu oddala. A preto teraz nosila pod srdcom jeho dieťa.

Patrilo sa, aby aspoň predstierala hanbu. Napĺňala ju však myšlienka šťastia, že na svet privedie jeho dieťa. Krv z jeho krvi. Vedela, že nie je Ralphovou jedinou milenkou. No to, čo sa medzi nimi odohrávalo, nebola len vášeň. Z nocí, plných hriechu, sa zrodila láska. Jej matka omieľala, že Ralph je diabol, ktorý zničil ich dobré meno, to jediné, čo im zostalo, a tým potupil celú rodinu. Ak by to aj bola pravda, a Ralph by bol hoci aj vyslancom pekla, Christine na to nedbala. Nech si ju berú, nech ju trýznia pekelné plamene. Pre jednu chvíľu v jeho náručí by zniesla čokoľvek.

V to ráno, keď sa spustili pôrodné bolesti, boli už v Bathe. O vycestovaní rozhodla jej matka, zúfalo unikajúc pred všetečnými zrakmi londýnskej spoločnosti, ktorá bola práve vo víre plesov a súkromných zábav.

„Ešte zatlačte! Vedeli ste pred manželstvom vliezť do postele, tak musíte vydržať!“ nenávistne vykrikovala babica. Už dlho posluhovala pri tajných pôrodoch. Drzosť, s akou pristupovala k „fajnovým paničkám,“ ako ich volala, bola cenou za jej mlčanlivosť.

Stala sa z nej stará dievka, ani príliš vysoká, ani príliš nízka, tvárou skôr pripomínala chlapca. Nikto však netušil, že aj ona si nesie svoj príbeh, podpísaný slzami a krvou.

Počasie bolo na to obdobie mimoriadne chladné. Slnečné lúče vystriedali mračná, jemný vánok ustúpil pred valiacim sa studeným vetrom, ktorý divoko kolísal korunami stromov. Akoby aj nebesá dávali na známosť, že práve tento deň spečatí osud Christine a že práve on všetko zmení, s takou prudkosťou, ako sa menil vietor, z mierneho na drsný.

Ťažký a zdĺhavý pôrod spôsobil, že sa Christine na dieťa ani nepozrela. Obostrel ju ťažký spánok, sprevádzaný nepokojnými snami.

Stála uprostred búrky, v snahe nájsť bezpečie naťahovala ruky k Ralphovi. Ten však nie a nie dostať sa k nej. Kričala, volala jeho meno, on sa však ani nepohol. Vtom sa kdesi z húštiny vynoril tieň, zlovestne vyškieral zuby. Mieril pištoľou najskôr na ňu, potom na Ralpha. Metala sa, naťahovala, pokúšala sa uniknúť nepriateľovi.

Zo zlých snov sa prebudila až po niekoľkých hodinách, keď verná komorná Bessie prišla ohlásiť návštevu.

„Ralph!“ potešila sa Christine. Nedbala na svoj zdravotný stav a vyteperila sa z postele. V prijímacom salóne, ktorý sa používal pre návštevy, ju však privítal niekto iný.

„Vy? Čo tu chcete? Odkiaľ ste vedeli, že som tu?“ chrlila otázky jednu za druhou, pričom ani na okamih nespúšťala oči z nenávideného lorda Byrona, ktorý zneužíval otcove slabosti. Obral ho o všetky pozemky.

„Žiaľ, musím vám oznámiť smutnú správu,“ hlesol lord. V tvári mu poihrával podlý úškľabok.

„Váš milovaný Ralph zomrel,“ pokračoval.

„Nie, klamete ako vždy! Len sa so mnou zahrávate,“ hnevala sa Christine, až od zlosti celá očervenela. Byronove slová jej však zamrazili srdce.

„Je to pravda,“ trval na svojom celkom nenútene. „Správa o jeho smrti dorazila do Londýna včera. Už sa po vás nevráti.“

Vraví sa, že každý človek zomiera iba raz. Avšak ľudia prichádzajú o život rôznymi spôsobmi. Niekedy stačí výstrel, pád z koňa, či nezmyselné vojny, povstania a život sa skončí. Niekedy však smrť prichádza nebadane. Nikto o tom netuší, nikto nevidí a predsa v človeku zomrie jedna časť.

V ten deň Christine pohasli plamienky v očiach, nahradila ich zatrpknutosť. Počiatočný hnev nad nespravodlivosťou nahradilo zmierenie. Upadala do akejsi letargie. Hodiny sa menili na dni, dni na týždne.

Napokon bol vynesený konečný ortieľ. Vydá sa za lorda Byrona a zachráni ich rodinu. A ona, ochromená bolesťou, súhlasila.

„Ukážte mi dieťa!“ prikázala, keď už dokázala vnímať okolitý svet.

Keď dojka vošla do jej izby, v náručí držala dve dievčatká. „Pani moja, tu sú vaše dcéry,“ bojazlivo prehovorila dojka a podala jej deti s takou nehou, akoby ich sama na svet priviedla.

„Dve? Ony sú dve?“ prekvapene zdvihla hlavu Christine.

„Áno, pani moja, dvojičky.“

Christine si ich premerala takým ľadovým pohľadom, až sa obe naraz rozplakali.

„Odnes ich, nech ich nevidím,“ prehovorila opäť bez náznaku akéhokoľvek materinského citu.

Akonáhle osamela, horko sa rozplakala. Bude to veľká svadba. Prídu všetci tí, ktorí ju ešte nedávno nazývali pobehlicou. Budú sa usmievať, no v ich úsmeve - na prvý pohľad sladkom, bude škodoradosť a nenávisť. Budú jej podávať ruky a blahoželať jej, zatiaľ čo si budú priať, aby už neokúsila ani náznak šťastia. Budú jesť vyberané koláče a v mysli rozoberať každý, i ten najmenší detail, aby mali dámy o čom klebetiť. Páni budú opäť dúfať, že sa im poddá. Milenky, oblečené do luxusných šiat, budú navonok prejavovať pohoršenie nad jej činmi, no keď to nikto neuvidí, stretnú sa aj ony so svojimi milencami, aby sa oddávali tomu, čo je cez deň zakázané, no v noci, tmavej a priam pozývajúcej na hriech, žiaduce.

A v tom tichu zaznel jej sľub, tajomný a plný emócií, tak starostlivo potláčaných.

„Stanem sa Byronovou ženou, no už nikdy nikoho nebudem milovať. Ani svoje dcéry!“ prisahala si.

3. kapitola

Najväčší londýnsky milovník žien, nadšenec umenia rôzneho druhu, sa nechal zapriahnuť do jarma manželského. Lord Jason Byron a slečna Christine Spencerová oficiálne ohlásili nadchádzajúci sobáš. Svoje rozhodnutie, vzájomne sa ctiť a milovať, spečatia v kostole Svätého Jakuba pred zrakmi najvýznamnejších členov Londýnskej spoločnosti. Lord na svojej nastávajúcej vôbec nešetrí, boli sme informovaní, že svadobné šaty jej dal priviesť z ďalekého Paríža. Vskutku škandalózne, ak uvážime, že nad povesťou jeho milej visí tieň. Nebudeme však zachádzať do podrobností, keďže spomínaná mladá dáma patrí do váženej rodiny. Napriek tomu, že prajeme snúbencom veľa šťastia, lord nám oznámením tejto udalosti sčasti zlomil srdce. Ako zaľúbený manžel ochudobní našu redakciu o články z jeho života, plného pikantností. Nezostáva nám teda iné, len vziať túto skutočnosť na vedomie a nájsť si inú obeť na spríjemnenie ponurých dní v Londýne. Už teraz vám sľubujeme, že náš ďalší miláčik bude rovnako nevšedný ako lord Byron. Povráva sa totiž, že istý mladý šľachtic prechováva nežné city k istej lady, ktorá sa, dovolíme si povedať, za neobvyklých okolností objavila uprostred našej spoločnosti. Kto to je a aká to záhada je vytesaná do jej krásnej tváre?

Londýnsky klebetník

Christine stála nehybne vo svojej izbe, upierala oči k veľkému zrkadlu, kde sa ako prízrak črtala jej tvár. Svadobné šaty jej sedeli ako uliate. Bola krásna, i keď za posledné týždne pochudla. Málo jedla a ešte menej spala. Už nebola smutná. Zmierila sa s osudom. Spočiatku sa ho snažila podviesť, obalamutiť, aby si pre seba uchmatla miesto v raji už tu na zemi. Ale podviesť silu oveľa vyššiu než ona sama, nech už bol jej hýbateľom ktokoľvek, by sa jej nevyplatilo. Usmiala sa na svoj odraz, no bol to zvláštny druh úsmevu. Človeka z neho rozbolelo srdce, aj keď nepoznal príčinu. Čitateľ, nikdy som nevidela smutnejšiu a zvláštnejšiu nevestu zároveň.

Vždy som verila, že v tvári nevesty je toľko vzrušenia, koľko len ľudské oko môže na tvári zazrieť. Táto nevesta však bola poblednutá, a predsa v nej zostali záblesky odhodlania. Náznak ohňa pripraveného vzbĺknuť. Len nájsť človeka, dostatočne silného, aby sa nenechal poraziť nápormi bolesti a dostatočne trpezlivého, aby roztopil ľady tam, kde už nikto nedúfal v slnko.

„Čo sa deje, pani moja?“ ustarostene sa pýtala Bessie. Obávala sa, že Christine to nezvládne a každú chvíľu padne na zem v mdlobách.

„To nič, len sa mi zakrútila hlava,“ ubezpečila ju Christine, pričom si upravovala spodný lem šiat.

„Vravela som vám, aby ste sa poriadne najedli. Ale vy nie. Zasa ste nič do úst nevložili. A pozrite, tu je výsledok. Už len to nám chýba, aby ste zamdleli rovno pred oltárom uprostred obradu.“ Bessie si pretrela čelo. Mala o svoju paniu strach. Nepáčilo sa jej, ako v posledných dňoch ochabla. Práve ona - kedysi taká svieža a čulá. Všade jej bolo plno. Zdalo sa, akoby od jej premeny prešli celé veky.

„To nič nie je. Neboj sa, Bessie, len mi je akosi teplo. Tie šaty sú pritesné. Kto by v tom, preboha, vydržal bez toho, aby mu nedochádzal dych? Ten krajčír z Paríža, ktorý ich pre mňa šil, bol určite zlomyseľník, čo neznáša ženy. Inak si neviem vysvetliť, ako mohol ušiť také odporné šaty.“

„Ach, od hladu už hovoríte samé hlúposti,“ pousmiala sa Bessie. Tešilo ju, že Christine nestratila všetku iskru, čo v nej driemala.

Vzala do ruky kefu a začala ňou prečesávať dlhé vlasy. Naučenými pohybmi sa snažila skrotiť nepoddajné kučery. Už hodnú chvíľu meškali, no ani jedna z nich sa nenáhlila. Bolo známym zvykom, že si žena dáva na čas, zatiaľ čo muž na ňu čaká. Žena je dar, ktorý si muž musí zaslúžiť. Niekedy pripomína vojnovú korisť. No na rozdiel od toho fyzického boja, kde je v stávke česť a holý život, v tomto sa hrá o srdce.

„Nevrťte sa toľko, inak vás nikdy neučešem! Nechcete predsa nechať vášho nastávajúceho pridlho čakať.“

„Čo ma je po mojom nastávajúcom!? Nezáleží mi na ňom. Ani na tejto svadbe mi nezáleží.“

„Tak nehovorte. Boh...“

Ani nestihla dopovedať, keď sa k nej Christine obrátila. Tvár jej horela od zlosti. Nahromadený hnev vyplával na povrch. Boh? Nie, o tom nechce počuť ani slovo. To on ju o všetko obral. To on spôsobil, že svoj život musí vložiť do rúk muža, ktorého nemiluje.

Boh... Len to slovo ju natoľko popudilo, že celkom zabudla, kým pre ňu Bessie je. Zabudla na dôvernosť, na puto, čo ich spájalo. Len hnev. Potrebovala ho dostať von. A keď už vyplával na povrch, keď už našiel spôsob, ako prejsť na viditeľné miesto jej bytosti, nemienila sa ho vzdať. Stal sa hnacou silou, ktorá jej nedovolila v zármutku prísť o rozum i dušu.

„Boh? A kde bol ten tvoj Boh, keď mi vzal to najdôležitejšie, čo som kedy mala?“ spýtala sa, no vedela, že akúkoľvek odpoveď dostane, neuľaví to jej trápeniu. Neznášala bezduché táranie.

„Cesty Pána sú nevyspytateľné. Nikdy a nikomu nenakladá viac, než je schopný uniesť,“ prehovorila Bessie naučené verše. Bola to dobrá žena, no príliš jednoduchá na to, aby dokázala pochopiť ľudskú bolesť. Čo už by mohla ona, nevzdelaná a obyčajná slúžka, vedieť o útrapách, s akými sa stretávajú ľudia ako Christine? Poznala síce biedu, ale bolesť a stratu nie. Matka, i keď zomrela, jej nechýbala. Nepoznala ju. Mala len svoju milovanú sestru, pre ktorú by obetovala čokoľvek.

„Pche,“ odfrkla si Christine. Rozhovor sa skončil. Podišla k stolu. Na ruku a pod záplavu hustých vlasov si nakvapkala trochu levanduľovej vône. Miestnosť naplnila sladká jemná vôňa, ktorá dokonale pristala jej nositeľke. Nastal čas. Obrátila sa k dverám, vedela, čo ju čaká, keď tentoraz prekročí ich prah. Ešte naposledy sa na seba zadívala v zrkadle a vyšla von. V ústrety novému životu.

Vykročila k schodisku. Zhlboka sa nadýchla a snažila sa potlačiť prízraky minulosti.

Prvý schod.

„Už nebudeš len mojou milenkou?“ šepkal jej Ralph a držal ju okolo drieku. „Vezmeme sa a ja ťa odtiaľto odvediem. Pôjdeme tam, kde nie sú ľudia takí úzkoprsí a kde budeš môcť byť takou, aká v skutočnosti si.“

„To znie ako rozprávka. Vari také miesto skutočne existuje?“ pýtala sa vtedy Christine, neskrývajúc zvedavosť.

„Budeme žiť v Amerike. Pripravím pre nás domov a potom si ťa tam odvediem. A sem sa už nikdy nevrátime.“

Bože, len nesmie zastať. Musí prejsť po tých schodoch. Prečo má pocit, že sa každú chvíľu udusí? Druhý schod. Tretí.

„Ako vieš, že budeme spolu šťastní? Ako vieš, že neskončíme rovnako ako tie povrchné manželské páry v Londýne? Nezniesla by som, keby si ma prestal ľúbiť. Keby som po večeroch len vysedávala a ty by si sa opíjal, len aby si nemusel hľadieť na moju tvár,“ obávala sa Christine.

„To sa nikdy nestane. A vieš, ako to viem? Pretože naše cesty sa preťali, aby si mi ukázala skutočný život. Ty si zo mňa urobila lepšieho človeka. Také niečo nemôže pominúť rokmi. Nemôže to odniesť staroba. Aj keby som stratil pamäť, vôňa tvojej pokožky ma prinúti spomenúť si.“ To vyznanie ju dohnalo k slzám.

Tak veľmi si želala, aby sa to stalo. Aby sa tu Ralph ukázal a aby ju ubezpečil, že všetko, čím si musela za posledné týždne prejsť, bol len zlý sen.

Štvrtý schod. Piaty.

„Bessie mi povedala, že ženy v Amerike sú všetky do jednej nemravné. Že sú vulgárne a vraj jazdia na koni nahé,“ opakovala slová svojej komornej. Ralph najskôr mlčal. Potom si vložil tvár do dlaní a nahlas sa rozosmial.

„Ach, tá Bessie. Namôjveru, neviem, kde na to chodí.“

„Takže to nie je pravda?“

„Isteže nie, moja najdrahšia. Neobávaj sa, nie je tam o nič skazenejší život ako tu.“

Už stála takmer na poslednom schode. Utrela si slzy, čo jej padali po lícach v poslednej chvíli, keď stará Christine ešte žila a dýchala na dne jej ubolenej duše. Ale tu, čitateľ, tu sa to všetko skončilo. Tu sa jej staré bytie roztrieštilo.

4. kapitola

Veru, zvláštne miesto je ten svet. Kým jeden sa veselí a s radosťou hľadí do očí dnešku, druhý v zármutku vzhliada na nový zajtrajšok. Dúfa, verí, že ráno zotrie slzy z tváre a vráti sa dôvod na smiech. Kým jedna polovica Londýna slávila svadbu, tá druhá žila svoj obyčajný život. Bohatí si pri stoloch pripíjali a chudobní v lopote bránili svoje príbytky pred zlovestnou tvárou biedy.

Ani hostinský nemohol vylihovať, hoci by aj chcel. Deň čo deň sa aj s manželkou obracal, aby nakŕmili hladné krky tulákov i gentlemanov, ktorí na ceste z prístavu hľadali chvíľu odpočinku. Nebol to luxusný hostinec, ani vyberaná spoločnosť. No i keď neoplýval leskom a nádherou, bol priam preplnený dobrou náladou. A či dôvod smiechu bol úprimný, či len dôsledkom chtivého pohľadu na dno fľaše, nebolo ani zďaleka dôležité. Pilo sa, aby sa ľahšie dýchalo. Aby sa ľahšie zabúdalo a aby sa uhasili rozumom potláčané vášne.

V ten deň bol hostinec na prasknutie. Človek by si myslel, že celý Londýn oslavuje.

Čitateľ, ak by si tam v ten deň zavítal aj ty, mohlo by sa ti zdať, že návštevníci sú všetci rovnakí. Rovnaké úsmevy, smelé reči a cestou zmáhané oči. Bol by to však omyl. Tam, celkom v kúte, sedeli dvaja muži. Nekričali, ani nijakým iným spôsobom na seba nepútali zbytočnú pozornosť. A predsa. Jeden krásny, ženami obletovaný, hrdina, akoby vystrihnutý z tak často čítaných gotických románov. Nebol len krásny, mal v očiach iskru. Takú, akú môže mať len muž, ktorého opantala láska. Ten druhý, nižší, bol jeho verný tieň.

„Konečne doma!“ s radosťou zvolal ten nižší. Utrel si ústa a s úľavou zízal do pohára.

„Dobre bolo, ale domov je vždy domov,“ prisvedčil jeho priateľ. „Už som sa začínal báť, bratku, že v tej cudzej zemi zapustíme korene. Možno by sme aj, keby sa mi tak necnelo za mojou jedinou. Sľúbil som jej, že sa skoro vrátim. A pozri, koľko nám to len trvalo. Dobrotivý Bože! Veď ani neviem, čo je dnes za deň,“ uvedomil si zrazu. „Podaj sem tie noviny!“ prikázal svojmu tieňu.

„Že noviny,“ zasmial sa, ale bez ďalších rečí mu ich podal. „To predsa nie sú žiadne noviny, ale akési taľafatky pre slaboduché ženy,“ vysmieval sa mu, no jeho spoločník ho už nepočúval.

Zabodol pohľad do stránok popísaných najnovšími klebetami a výstrelkami londýnskych hlupákov. Čítal, aby našiel dátum a zorientoval sa v čase. Čítal a prechádzal vetu za vetou, slovo za slovom. Unudene. Pobavene. A potom...

Akoby mu hlavou preletel výstrel. Čo jeden? Ale hneď tisíc. Zrazu vstal, vyskočil na rovné nohy a uháňal. Nič nevysvetľoval, nič nevravel. Len druhovi zakričal: „Musím ísť!“

Vyšiel do jasného dňa. Počasie si však nevšímal. Keby sa hneď teraz nebesia roztrhli, nezastavilo by ho to. V tej chvíli bol ochotný dobyť aj samotné peklo.

Sedel netrpezlivo v koči, zatiaľ čo pohonič posmeľoval kone. „Prečo je tu len toľko kočov?“ hneval sa. Ach, toľká bezmocnosť! Krútil sa na sedadle, zatínal zuby i päste. Bol to súboj. Buď vyhrá a odnesie si trofej, alebo skončí s pocitom porazeného. S hrdo vztýčenou hlavou, no s vnútrom rozorvaným na kusy.

Keď koč zastavil, vyrútil sa z neho. „Kde je?! Kde, dopekla, je?!“ zrúkol na bezmocnú dievčinu, ktorá ho privítala vo vstupnej hale.

Dievčina sa prežehnala. „Otče náš, ktorý si na nebesiach,“ plačlivo odriekala modlitbu. Jej dušu pohltila úzkosť a dosiaľ nevídaný strach.

Muž sa však nemienil zahrávať, ani zdržiavať ženskou slabosťou. Podišiel k nej, schmatol ju bez milosti za vlasy a ťahal. „Buď mi povieš, kde je, alebo ťa zaškrtím! Tak bude to?!“ kričal a rukami ju držal tak pevne, aby sa nemohla pohnúť ani o krok. Nežartoval. Videla to na ňom. Bol by schopný...

„Nie je tu. Ona. Ona sa...“ bála sa dokončiť, pretože vedela, že keď to povie a tie slová zaznejú nahlas, zničí ho to.

No on akoby sa spamätal. Povolil zovretie.

„Takže je to pravda!“ zvolal zlomene. Chvíľu len tak stál. Nehybne. Sám tomu nedokázal uveriť. To nemohla byť pravda.

Som už dosť stará a za celý život som toho okúsila viac než dosť. Preto som, čitateľ, presvedčená, že naozaj dôležité rozhodnutia človek urobí najmä vtedy, keď už nemá čo stratiť. Keď už stratil všetko a keď sa z neho v priebehu pár sekúnd stane pološialenec, naveky odsúdený na život pustovníka. Bude blúdiť, ale nenájde pokoj. Bude mať iný život, ale spomienky ho budú deň čo deň oberať o vzduch z pľúc, až mu pomaly vezmú aj všetky city. Už nikdy nebude mať domov a jeho úsmev ponesie znaky smútku. Už pokojnejšie, no stále s hnevom sa zadíval na dievčinu pred sebou a prísne ju varoval:

„Nikdy, nikdy, nikomu nepovedz, že som tu bol. Nevidela si ma. Prisahaj pri Bohu!“ Vedel, že len tak si zabezpečí jej mlčanlivosť.

„Prisahám pri Bohu, že nikdy nikomu nevyzradím, že ste tu dnes boli. Toto tajomstvo si vezmem do hrobu. A ak je moja mlčanlivosť nesprávna, ak som sa previnila voči Bohu, či morálke, nech ma súdi priamo on.“

„Až sa pred neho postavím, nech nado mnou vyriekne rozsudok,“ sľúbila s rukou pritisnutou k srdcu - k miestu, kde si po celé roky chránila svoje tajomstvo.

Muž sa obrátil a vyšiel von. Predtým, než naveky zatvoril dvere za svojím životom, musel ešte zariadiť jednu vec.

Odviezol sa k žene, ktorá mu ako jediná mohla pomôcť. Ak vôbec jestvovala pomoc pre človeka v jeho situácii. Keď mu polonahá otvorila, len vošiel dnu a zúfalo jej rozpovedal svoj príbeh. Príbeh, ktorý sa mal tým dňom aj skončiť. Ale tajomstvá sú preto, aby nezostali pochované naveky. Minulosť si človeka nájde a vypýta si svoju daň. Nik nemôže zatvoriť dvere, ktoré ešte zatvorené byť nemali. Pretože osud ešte nepovedal posledné slovo.

5. kapitola

Jason Byron sedel v knižnici svojho domu. Vlastne, už to nebol len jeho dom. Teraz patril aj jeho manželke Christine. Obrad už skončil. Aj hostia si pripili na ich zdravie. Všetko utíchlo. Dokonca aj jeho myšlienky sa mu videli prázdne a ničotné. Toľko sa snažil, toľko žobronil, aby Christine napokon dostal. Mal by sa predsa tešiť. Tak prečo zrazu tá otupenosť a prázdnota? Rád poľoval na čokoľvek. Už ako malému mu otec vštepil, že zbabelec nikdy nič nedosiahne.

„Keď niečo chceš, musíš byť neúprosný,“ povedal mu vtedy otec tónom, ktorý nepripúšťal, že by sa mohol mýliť. Boli práve v poľovníckom ošiali a otec ho učil, ako sa stať lovcom, ale aj váženým mužom.

„Vidíš tamtoho jeleňa?“ spýtal sa vtedy dvanásťročného syna. Keď Jason prikývol, otec sa mu prísne zahľadel do očí. Bol to tvrdý pohľad, až sa Jason mykol. Otriasol ním cudzí pocit. Strach. Nikdy predtým si neuvedomil, aký vie byť jeho otec nebezpečne panovačný. Ten pohľad mu prezradil veľa. Že je hlupák a naničhodník, ktorý môže len zopínať ruky v nemej vďake, že mu otec vôbec venuje zlomok svojho času.

Že ak by vtedy ustúpil, nikdy by sa z neho nestal poriadny chlap. Že ak by to šlo, vytĺkol by mu z hlavy, duše i srdca každú črtu, ktorou sa podobal na svoju matku. Vymenil by jeho staré ja za odtlačok toho svojho.

„Traf ho!“ prikázal mu otec. Bolestivo mu stisol ruku a naivne si myslel, že ho tým gestom nakazil svojou mužskou odvahou. Jason vzal pušku a namieril na jeleňa. Ak by to nedokázal, znamenalo by to, že je navždy zatratený v očiach svojho otca. Ale aj v tých svojich. Chvíľu vyčkával. A potom... Vo vzduchu zasvišťal zvuk výstrelu. A ešte čohosi. Víťazstva. A moci. Dokázal to!

„Tak vidíš. Sebazaprenie prináša hojné ovocie,“ pochválil ho spokojný otec. A Jason sa tešil. Veľmi - preveľmi sa tešil. No ten pocit čoskoro vyprchal a jeho obstúpila prázdnota.

Teraz má Jason už dvadsaťosem, ale pociťuje rovnakú prázdnotu ako vtedy. Cesta za vytúženým cieľom bola tŕnistá. Napokon jeleňa zastrelil. Aj vtedy, aj teraz. Už však nechcel zápasiť. Chcel si vychutnať výhru a lov zavŕšiť hostinou. Pousmial sa.

Áno, bude to dlhá noc, pomyslel si a vstal z kresla. Pôjde za svojou ženou. Nabaží sa jej tela a postupne si získa aj jej dušu. Bude lepším človekom. Lepším mužom. Aký osoh je z moci, keď si ju niet s kým vychutnať? Načo útrapy, keď sa niet s kým tešiť? Načo odriekanie, keď nemá pre koho prestrieť bohatý stôl po namáhavom pôste?

Keď vošiel do jej izby, ocitol sa v temnote. Nikde ani len náznak svetielka. Mal obavy sa hlasnejšie nadýchnuť, aby nenarušil jej súkromné kráľovstvo.

„Spíš, Christine?“ spýtal sa neisto. Podišiel bližšie k posteli a čakal na odpoveď, ktorá neprichádzala. Vôbec by ho neprekvapilo, ak by počas ich prvej noci spala. Nenávidela ho a dávala mu to patrične pocítiť.

„Christine,“ skúsil ešte raz. Už-už sa otáčal, že odíde a nechá ju pre dnes na pokoji, keď ho upútali tiché zvuky. Najskôr jemné zavŕzganie postele. A potom otrávený vzdych a zívnutie.

„Vari môže žena spať, keď má pred sebou svadobnú noc?“ ozvala sa Christine z postele. „Len som čakala, či budeš rovnako neodbytný ako doteraz, muž môj,“ pokračovala. „Zrazu si akýsi neistý. Len mi nepovedz, že ty, taký známy... Ako to o tebe písali? Aha, už si spomínam. Milovník žien. Tak teda, odišiel by milovník žien predtým, ako by sa svojej manželky, čo i len dotkol? A zvlášť, keď tá manželka nie je nijaká svätica.“

Jason sa nezmohol na jediné slovo. Klamal ho sluch? Alebo je jeho žena zrazu celkom iná. Ba čo viac, ona s ním koketovala!

„Tak poď, nech sa presvedčím, či o tebe písali pravdu,“ vyzývala ho Christine.

Jason neváhal. Posadil sa na posteľ a po tme hľadal svoju manželku. Keď konečne jeho ruky našli telo, sňal z nej prikrývku. A pod ňou... Bola nahá! Celkom nahá! A čakala naňho.

Ich ústa sa stretli v prvom bozku. Nebol však romantický, skúmavý a ani nevinný. Bol to bozk, z ktorého sa tajil dych. Zmyselný. Vášnivý. Jeho ruky blúdili po jej tele. Nevedel sa ovládať. Ale ani nemusel. Ona predsa nebola panna. V tú noc sa pomilovali. Zdala sa mu iná. Ale vtedy na to nemyslel. Dopriala mu rozkoš. Bozkávala ho a vychádzala mu v ústrety ako dáka kurtizána.

Predtým ho nazývala hadom, klamárom a diablom. Pri tanci mu schválne stúpala na nohy. Vysmievala sa mu. Prvým milovaním začalo ich manželstvo. Domnieval sa, že ju skrotil a že mu od tej noci bezvýhradne patrila. Nemohol však tušiť, že za zvodnou ženou je bezcitná bytosť, ktorej svet sa zastavil. Zmenila sa na kus ľadu, ktorý sa roztápal iba v posteli.

Nezamýšľal sa nad tým. Aspoň spočiatku nie. Až kým si neuvedomil, že už v ňom nevzbudzuje túžbu. Jeho telo už nebolo schopné prijímať pokrm, ktorý preňho pripravovala.

Nebudem tu, čitateľ, písať o všetkých rokoch, o každom dni, ktoré spolu Christine a Jason prežili. Boli to roky plné trpkosti. Stala sa z nej zákerná žena, z neho, naopak, muž, ktorý bol schopný mať rád. Bol pripravený žiť a zomrieť pre tú, ktorá by mu to dovolila. A keď mu to ona odoprela, ich dom sa stal peklom. Mrazivým domom bez lásky a citu.

6. kapitola

Jason a Christine žili sedemnásť rokov celkom obyčajný život. Cez deň statočne znášali boj s povinnosťami, ktoré sa tak akosi prirodzene stali bremenom, trochu ťažkým, no predsa znesiteľným, ba priam žiadaným. Na večer sa nechali zlákať zvukom plesových sál, cinkaním príborov v sídlach ich hostiteľov alebo nútenými rozhovormi v ich vlastnom dome, keď si spolu sadali za stôl. Mlčanie bolo až príliš hlasné a pripomínalo im to, na čo by obaja najradšej zabudli. V umení konverzovať boli však rovnako neohrabaní, ako dokázali byť tvrdohlaví. Tá ich tvrdohlavosť sa často stávala predmetom nejedného rozhovoru - klebetami posadnutej manželky a príčinou hlavybôľu znudeného manžela, ktorý ich musel počúvať.

Hoci boli plnohodnotnými členmi Londýna, obaja sa stali i jeho vyvrheľmi a vo svojej podstate rebelmi. I keď zastávali úlohu, do ktorej ich vpasoval najvyšší pri ich narodení, nevynechali príležitosť na to, aby sa od ostatných odlíšili. Už samotný nábytok v ich sídle kričal: Sme extravagantní. Ani večierky, ktoré organizovali, nikoho nenechali na pochybách, že táto rodina je zvláštna.

„Videl si to?! Drahý, videl si to nevkusné zariadenie? A ako sa len Christine obliekla! Veď je to hrozné!“ ponosovala sa krátko po návšteve ich domu známa londýnska klebetnica.

„Och, áno, drahá, všimol som si. Ale tiež som si všimol, aké krikľavé šaty si dnes na sebe mala. A myslím, že sa ti dokonca začali párať. Aha, tuto máš fľak,“ upozornil ju manžel, dobre si uvedomujúc, že poukázaním na manželkin neexistujúci prehrešok ukončí túto debatu. Jeho manželka očervenela a okamžite sa rozhodla pokarhať komornú, že jej dovolila obliecť si niečo také.

Christine a Jason sa však, napočudovanie, tešili každej klebete. Každé ponosovanie a ohováranie im prinášalo pocit zadosťučinenia. Samozrejme, pred ostatnými sa tvárili, že o ničom ani len netušia, popod nos sa však usmievali. Akoby im tieto príležitosti ukazovali, že skutočne žijú. Mali toľko spoločného, koľko len dvaja ľudia môžu mať. Ale žili každý sám. Jason bol samotár. A Christine spočiatku tiež.

Oboch mučili bezsenné noci, počas ktorých ho pálili ostne zlého svedomia a ju dávne hriechy. Keď Christine vylihovanie v posteli omrzelo a muž ju v noci prestal navštevovať, našla si milenca. Všetko plynulo, dni sa míňali a zdalo sa, že nikoho už nič nové nečaká.

Až jedného dňa... Oddávala sa potešeniam so svojím dlhoročným milencom, zdal sa jej akýsi nesústredený. Chladný, zamyslený a, napočudovanie, robil drahoty.

„Ak som ťa omrzela, povedz to hneď. Vieš, že nie som žena, ktorú by bavilo hrať tieto hry.“

„Ty a omrzieť ma? Tebe sa predsa žiadna nevyrovná. Len mám starosti,“ upokojoval ju.

„Porozprávaj mi o nich. Možno sa ti uľaví a možno ti budem vedieť pomôcť. A potom budeš aj viac sústredený na mňa,“ nabádala ho Christine, v duchu už spriadala plán, ako ho prinútiť naplno sa venovať jej telu.

Objavila sa v nej túžba pomôcť mu. Áno, čitateľ, priznávam, myslela zakaždým predovšetkým na seba. Ale mala ho rada a akokoľvek smiešne a nelogicky to vyznieva, nechcela v jeho očiach vidieť chmáry. Nemala rada svoje vlastné dcéry, a predsa v nej bola malá túžba rozohnať čiesi starosti.

Dnes, po toľkých rokoch, si myslím, že nechcela v niečích očiach vidieť ani len náznak toho, čo skrývala jej duša. Či sa najväčšmi nebránime tomu, čo sami chceme? Či nás najväčšmi neodpudzujú ľudia, ktorí sú nám podobní?

„Vychoval som zbabelca a naničhodnú bábku. Okrem vysedávania pri piane a písania piesní, hodných tak akurát tých najpodradnejších trubadúrov, akí kedysi chodili po uliciach, nedokáže nič. Vôbec nič. A najhoršie je, že jemu to neprekáža. Ale čo sa čudujem, to jeho prekliata matka. Tá z neho vychovala chudáka,“ ponížene rozprával milenec.

„A to len toto ťa trápi? To predsa vieme už dávno, že tvoj syn je skôr ženou ako mužom,“ pripomenula mu. Prešľapy jeho syna už neraz rozoberali. Napokon, videli to všetci, ktorí mladého muža poznali.

„Nie, bohužiaľ, stalo sa ešte niečo,“ s povzdychom priznal. Christine to zaujalo a s očakávaním naňho pozrela.

„Už dávnejšie som si všimol, že je iný. Teda, mám na mysli, iný ako zvyčajne. Cez deň sa vždy kamsi vytráca a nikto nevie, kde je. Nazdával som sa, že navštevuje klub a popoludnia trávi s priateľmi. No, keď jeho správanie začalo byť už nadmieru podozrivé, nedalo mi to a požiadal som svojho najvernejšieho sluhu, aby ho sledoval. Napokon mi sluha prezradil, že sa stretáva so ženou.“

Christine sa rozosmiala. „To hádam nie. Vám mužom už prestávam rozumieť. Mal by si sa predsa tešiť, že sa konečne z neho stáva muž, ako sa patrí. A ty sa namiesto toho tváriš, akoby ťa mali hneď na svitaní popraviť.“

„Počkaj, nepovedal som ti to najdôležitejšie,“ prerušil ju milenec. „Nepovedal som ti, kto je tá žena, s ktorou sa môj syn zaplietol. Ten hlupák sa váľa s Mary Hestingsovou.“

Mary patrila k ženám, z ktorých muži dostávali závrat. Nedalo sa poprieť, že vzbudzovala šialenú túžbu. Rovnako však patrila k neslávne slávnym dievčatám lásky, ktoré mali čestné miesto vo vykričanom dome. Hovorilo sa, že kto sa jej dotkol, bol naveky poznačený, pretože ju posadol diabol. Prenášala choroby a ruka v ruke s ňou kráčala aj smrť. Ctiteľov svojimi zvodmi načisto pripravila o zdravý úsudok. A aj keď to bola pravdepodobne povera, najvyšší šľachtici sa jej vyhýbali. Chránili pred ňou synov - svoju najväčšiu pýchu.

„Vieš, čo mi ten blázon odpovedal, keď som ho postavil pred hotovú vec a zakázal mu pomer s ňou?“ spýtal sa milenec rečnícky. Christine len pokrútila hlavou, dávajúc mu tak pocítiť, že počúva.

„Vraj ju ľúbi! A chce sa s ňou oženiť. Nemôžem uveriť, že sa na mňa ženie toľké nešťastie. Ešte to by chýbalo, aby môj majetok padol do rúk takej pobehlice. Kto to kedy videl, aby sa šľachtic zahľadel do ľahkej ženy? Ale ja tomu urobím koniec. Ožením ho s dámou jeho úrovne. Keď je taký neschopný vybrať si vhodnú partiu sám, urobím to za neho. Je mi jedno, či budem musieť niekoho podplatiť, alebo hoci aj celé mesto prevrátiť hore nohami. Len musím nájsť dievča, ochotné vydať sa za môjho syna,“ predniesol dramaticky a vstal z postele. Zahľadel sa na priestor vôkol seba, akoby práve tam mal nájsť tú pravú. Christine dlho mlčala. Takmer celú večnosť. Ale keď prehovorila, obrátila tým celý kolobeh svojho života, aj života svojich blízkych, naruby. Možno, keby sa v ten deň nestretli, by sa nestal ani tento príbeh.

„Poznám také dievča, ktoré sa za tvojho syna rado vydá a ktorému nebude prekážať jeho večné rojčenie,“ povedala to tak, akoby o nič nešlo. Milenec sa obrátil a so záujmom sa na ňu zahľadel.

„Moja dcéra Catherine by bola ideálnou manželkou. Keď vezmem do úvahy jej rovnakú povahu a vek vhodný na uvedenie do spoločnosti...“ zámerne nedokončila vetu.

Chcela dať milencovi možnosť, aby sa nad jej slovami zamyslel.

„Vedel som, že mi dobre poradíš. To je dokonalé,“ súhlasil.

„Aspoň sa jej konečne zbavím. Beztak sa mi večne len pletie do cesty,“ potešene si vzdychla Christine.

„Je tvoja dcéra panna, pravda? Nerád by som potupil naše rodiny po obrade, keď by tomu tak náhodou nebolo,“ uisťoval sa milenec.

„Ale nebuď smiešny! Isteže je panna. Ty a tvoje staromódne tradície, ktorých sa tak urputne držíš, si rozkošný,“ schuti sa zasmiala. Jazykom si pri tom prešla po spodnej pere a laškovne ho štuchla do rebier.

„Len sa mi toľko nevysmievaj. Vo svete, kde nevládnu tradície, vládne zmätok,“ poučil ju. Vzal jej ruku do svojej a preplietli si prsty. Potom sa k nej naklonil a vtisol jej bozk na čelo.

„Týmto je naša dohoda spečatená, Christine,“ vyhlásil, blížiac sa perami k jej ústam.

„Áno, týmto sa zbavíme nechcených detí a budeme sa môcť starať o svoje záležitosti. Ale zatiaľ to ešte neoznamujme oficiálne. Zavolám domov aj druhú dcéru, Grace, a obe ich uvediem do spoločnosti. A ktovie, možno sa niekto ulakomí aj na ňu,“ víťazoslávne predniesla.

Keby len tušila, čo všetko bude nasledovať. Začal sa odvíjať príbeh, pre ktorý odďaľujem smrť, aby nezostal nepovšimnutý. Príbeh, ktorého hlavnou hrdinkou je ona. Grace.

7. kapitola

Nemanželská dcéra Christine, nevlastný potomok Jasona a pre mnohých tŕň v oku, Grace, žila neďaleko Londýna. Spolu s inými dievčatami obývala školu a zároveň výchovné zariadenie pre mladé dámy, patriace madam O'Mellyovej. Bolo to pokojné miesto, v ktorom vládla pevná ruka madam a jej pomocníčky. Nedalo sa tvrdiť, že by príbytok stál zaveľa. Ošarpaný zovňajšok, obkolesený len niekoľkými stromami, príliš tiché prostredie - až nepatrične pôsobiace k veku jeho obyvateľov, zatuchnutá vôňa a občasné ťažko opísateľné nočné zvuky, ktoré prinášali zlé sny.

Grace len nedávno dovŕšila sedemnásť. Bola tam šťastná, tak si to aspoň v duchu pripomínala, keď sa ozval tichý hlások, túžiaci po niečom inom. Zavše ju trápilo odlúčenie od domova a jej najbližších. Postupne si však zvykla a prestala sa umárať nezmyslami. Kto sú jej najbližší? Rodina, ktorá sa jej zriekla, či dievčatá, s ktorými sa delila o chlieb a spriadala s nimi niť svojich snov? A čo je šťastie? Byť len nechcenou dcérou, alebo môcť sa každý deň nadýchnuť bez strachu, že jej prítomnosť niekomu privodí len ďalšie sklamanie? Áno, Grace bola šťastná. Mala rada svoje učiteľky, no najmä slečnu Stacie. Tá jediná mala pochopenie pre jej najväčšiu útechu. Písanie.

Grace si s obľubou vymýšľala príbehy a potom ich s ešte väčšou radosťou a záľubou, hodnou len pravého spisovateľa, vyrozprávala svojej najlepšej priateľke Elizabeth. Písala pekne, to jej nemožno uprieť. No v jej písomnom prejave bol nedostatok citu a chýbala v ňom vôňa prežitého. I napriek tomu však Elizabeth každú noc očakávala ďalší a ďalší príbeh. Keď všetko zaľahlo na odpočinok, prikradla sa k tŕpnucej Grace.

Grace netrápila hrozba, že ich niektorá z učiteliek zbadá, vyhreší a následne potrestá. Tŕpla len z čírej márnivosti a strachu, že Liz nepríde, že už nebude chcieť počúvať jej príbehy, alebo, čo bolo najhoršie, nebudú sa jej páčiť.

„Pst,“ šeptala vždy Liz, keď kráčala k jej posteli. Nechcela priateľku vyľakať, a tak ju vždy upozornila na svoju prítomnosť.

„Konečne si tu. Prečo mi to vždy robíš? Nevidíš, ako sa strachujem, že už nebudú mať moje príbehy svojich čitateľov?“

„Ach, Grace, či si len márnivá. Najlepšie vieš, ako zbožňujem tvoje rozprávanie. Ale nenaťahuj ma už toľko. Radšej mi porozprávaj o... už viem, porozprávaj mi trebárs o tej sirote, čo mala tak srdcervúci osud,“ pobádala ju.

„Tak dobre. Pozorne počúvaj a nie, že zaspíš. V jednej dedinke žila sirota menom Emma. Žila celkom sama. Jej rodičia zahynuli a v sirotinci ju nechceli. Každé ráno vstávala zavčasu, aby stihla navariť, dom obriadiť a ušiť si nové šaty. Takto pobývala roky rokúce. Až jedného dňa prišiel istý šľachtic a do siroty sa zaľúbil...“

„Väčšiu hlúposť som tuším ani nepočula,“ ozvalo sa odkiaľsi.

„Kto je tam?“ spýtali sa dievčatá jednohlasne.

„To som ja, Jenny,“ prehovorila k nim ich spolužiačka. A tak sa stalo, že Grace svoje príbehy rozprávala postupne všetkým dievčatám. Boli to príbehy sentimentálne, bez väčšieho zmyslu, a často, i keď sa ich pisateľka snažila vyvolať slzy, rozprúdili neovládateľný smiech.

Dni v škole madam O'Mellyovej plynuli jeden ako druhý. Ráno o šiestej ich čakalo nemilosrdné budenie, sprevádzané fňukaním, hundraním, tie odvážnejšie sa dokonca schyľovali aj k vyhrážkam. O siedmej nasledovali spoločné modlitby, pri ktorých, Bože, odpusť, sa dievčatám tak veľmi žiadalo spať, že ani sami nevedeli, čo odriekajú.

O pol ôsmej raňajky, ktoré zvyčajne pozostávali z medu a chleba, pretože chlieb je najväčší dar od Boha, ako zvykla hovorievať ich riaditeľka a med ovlaží hrdlo a osladí horkosť. O ôsmej boli žiačky už pripravené na vyučovanie. Učili sa gramatiku, matematiku, zemepis, hodiny Biblie, hudbu a ženskú etiketu.

Grace mala najradšej hodiny hudby. Nielen preto, že ich učila jej obľúbenkyňa slečna Stacie, ale preto, že sa mohla ponoriť do svojich snov a tie vyliať na klávesy. Slečna učiteľka však mala na jej hudobné umenie iný názor. Pri Gracinej hre na klavír trpela neznesiteľnými bolesťami hlavy.

„Dnes ťa naučím jednu nádhernú pieseň,“ oznámila jej jedného dňa slečna Stacie. „Jej slová musíš precítiť.“

Slečna Stacie si sadla za klavír a začala hrať. Jej prsty stláčali jeden kláves za druhým, až sa pohyby jej rúk zliali do nádhernej melódie. Grace zatajila dych, keď začala spievať.

Čo znamená milovať?

Mať ťa vedľa seba?

Už nikdy viac neplakať

a myslieť len na teba.

Láska, to je vlastne,

keď sa ti pozerám do očí.

A v tej chvíli cítim,

ako rýchlo sa svet zatočí?

Čo je láska?

Iba pocit, pekné chvíle s pekným telom?

Alebo je dnes už iba rozprávok a hercov dielo?

Zaslepení sebou hádame, kto je tomu na vine.

A na ceste, čo cieľ stratila, ničíme všetko nevinné.

Ach, kde sa nám vytratila?

V dnešnom svete je to boj.

Hovoríme: milujem ťa, ale iba, ak si môj.

A ak so mnou nezostaneš, celý svet sa zrúti,

samota ma žiť môj život v chladnom smútku núti.

Povedz teda, je to láska, nie skôr iba potreba?

Povedz, ako môže čistá láska toľko myslieť na seba.

Láska, to je viera v dobro, často v slzy odetá.

Povedz teda, čo je láska? Čo, ak nie obeta?

Keď pieseň doznela a slečna Stacie vzhliadla ku Grace, videla, ako jej tvár lemovalo uchvátenie.

„Slečna, to bola nádhera. Taká krásna pieseň. Kto ju napísal?“ dychtivo vyzvedala Grace.

„Nevie sa. Je to pieseň, ktorú mi spievala mama, keď som bola ešte dievčatko. Jej slová sa šíria po generácie, ale autora nik nepozná.“

Grace nerozumela slovám piesne. Ich význam pre ňu zostával zahalený. Vedela však, že v sebe nesú posolstvo. Posolstvo lásky.

V jedno ráno sa prebúdzanie nieslo v akomsi inom duchu. Bol to deň stvorený na veľké zmeny. „Grace, volá ťa madam O'Mellyová. Má pre teba list,“ informovala ju jedna z učiteliek.

„List? Od koho?“ vyzvedala rozrušene.

„Píše ti tvoja matka.“

Jej matka? Už tak dávno nepočula to slovo. Matka. Už tak dávno jej nepísala. Tak dávno sa o ňu nezaujímala. Grace bola jedno z dvojčiat, ale nanešťastie pre ňu to nevydarenejšie. Bola iná ako jej sestra. Iná ako ostatné deti. Slepá na jedno oko. Doma nevítaná, odvrhnutá, vždy poučená o tom, že dobré dievčatá sa rodia zdravé. Nebývajú slepé. Nepriťažujú svojej rodine. A tak ju jej matka poslala sem. Do školy, ktorá prijímala „iné deti“. Žila tu tak dlho.

Takmer celú večnosť. A teraz jej píše matka. Neuveriteľné! Ale čo ak sa jej za dcérou cnie a chce ju mať doma? Čo ak ju chce mať pri sebe a ona bude konečne poznať ten pocit, keď ju vlastná matka vezme do náručia. So srdcom búšiacim hlasnejšie ako kostolné zvony sa rozbehla Grace za riaditeľkou. Nedbala na to, že by ako dobre vychovaná žiačka nemala bežať ako nejaký šarvanec. Nedbala na nič. Jej matka si na ňu spomenula!

8. kapitola

Madam O'Mellyová privítala Grace s pokojom typickým pre Brita, hoci ona sama nemala anglickú krv. S tvárou, v ktorej sa neodrážal jej vnútorný pocit, i keď by bol akokoľvek silný, a s pohľadom, v ktorom sa zakaždým zračila výčitka. Nezabudla Grace odkázať na dlho tradované a vštepované časti z etikety, ktoré nepripúšťali ženám správať sa ako muž, chodiť ako muž a prejavovať priveľké nadšenie.

„Hlasný smiech a prílišné oddávanie sa šťastiu prináleží iba deťom. Tým sa to dá odpustiť. Slečny vo vašom veku by sa ale už mali správať rozumne, ako sa na pravé anglické slečny patrí. Ak vás aj niekto urazí, pokorí, či zraní, nesmiete mu to ukázať. Vždy sa len usmievajte a majte na pamäti zdvorilostné frázy,“ učila ich madam so železnou pravidelnosťou.

Žiačky ju mali rady, nechávali ju, aby z nich vychovala ženy, na ktoré bude môcť byť aj Boh hrdý a ktoré budú pokorné, cnostné, trpezlivé a čestné. Zavše si však nedokázali pomôcť a potichu sa, aby ich nik nezbadal, chichúňali ani pojašené vidiecke dievčatá. Za to všetko niesol vinu nos tejto madam.

Nedá sa ani slovami vyjadriť, ako smiešne sa vynímal na jej tvári, ako dievčatá nadrapovalo do smiechu vždy, keď madam urobila grimasu, alebo keď sa tvárila, že premýšľa. Vtedy vyzerala hádam najsmiešnejšie. V to osudné ráno, keď dostala odkaz, si však Grace jej komický stred tváre nevšímala. Vzala si list, o ktorom, i keď by neverila, že je od matky, ju presvedčila rodinná pečať.

Grace!

Keď dostaneš tento list, bude už všetko pripravené na tvoj návrat. Je čas, aby si sa vrátila a presvedčila nás, že poslať ťa do zariadenia madam O'Mellyovej bola správna voľba. Dlho som sa modlila, aby sa z teba stalo vychované dievča a aby si nás v tomto dome opäť tešila svojou prítomnosťou. Zbaľ si svoje veci a priprav sa na cestu. Už čoskoro po teba príde koč, aby ťa odviezol do Londýna.

Keď si list prečítala, madam k nej tíško prehovorila:

„Tvoja matka písala aj mne. Už viem, že odtiaľto odchádzaš. Ale nemohla som ti to povedať skôr, než prišiel list adresovaný tebe. Už je to raz tak, Grace. Niektoré moje zverenkyne majú to šťastie a rodina sa k nim po čase prihlási. Dnes je tvoj veľký deň, pretože naposledy položíš hlavu na pôde školy. Dnes naposledy usadneš k stolu s nami všetkými a naposledy budeš všetkých zabávať po nociach rozprávaním výmyslov.“

„Vy ste to vedeli? Vedeli ste, že...“ Grace nestihla dopovedať. Madam sa na ňu usmiala tak vľúdne. Ani netušila, že je takého úsmevu schopná.

„Vedela, všetci sme vedeli. To vaše výskanie sa nedalo prepočuť. Aj ja som bola mladá. Aj ja som mala svoje sny a nádeje, plány. Bola som ako ty. Mladá a neskúsená. A vidíš, Grace, dnes je zo mňa starena, o ktorej si jej žiačky myslia, že sa nevie tešiť z obyčajných vecí. Pevne dúfam, že schopnosti, ktoré ti ako žiačke priniesli úspech, budeš vedieť využiť aj za múrmi inštitúcie a že nám neurobíš hanbu,“ prehovárala k nej.

Bol to ťažký deň. Všetci sa s Grace chceli rozlúčiť. Snažili sa ju ohromiť vyznaniami, ako veľmi im v škole bude bez nej smutno. Niektorým rozlúčkové reči pristali a za ich nadnesené slová ich Grace odmenila dojatým úsmevom, v ktorom bolo povedané všetko.

Niektorým rečníkom ich zámer, naopak, neveľmi vyšiel a tak si vyslúžili len udivené pohľady poslucháčov a karhavé napomenutie učiteliek, aby sa nepredvádzali, pretože márnivosť je hriech. Ten, kto ho hojne obľubuje, naje sa dosýta jeho plodov. Pre Grace bola najťažšia rozlúčka s Elizabeth.

„Nezabudni na mňa, Grace!“ plačlivo ju prosila Elizabeth.

„Ja a zabudnúť? To sa nikdy nestane. Stretneme sa ešte veľakrát, daj na moje slová. Sme predsa nerozlučné.“

„Kto mi teraz bude rozprávať príbehy na dobrú noc? Ja snáď ani nezaspím.“

„Neboj sa, zvykneš si aj bezo mňa. Vždy pred spaním si v mysli pripomeň nejaký príbeh a predstav si, že ti ho rozprávam ja.“

„Ja ale nemám takú predstavivosť ako ty,“ sťažovala si Elizabeth.

„Len si ty pekne nevymýšľaj. Dobre si ja pamätám na to, keď som bola chorá a mala som horúčku. Ako si pri mne sedávala, mysliac si, že ťa nevnímam a rozprávala si mi o princoch, bosorkách a zázračnom svete, v ktorom je každý šťastný a nikoho nezmáha choroba.“

Elizabeth očervenela. Netušila, že ju vtedy počula. Koľká hanba!

„Ešte včera sa mi zdalo, že hodiny sa míňajú nekonečne pomaly. A pozri teraz. Už je skoro večer,“ premýšľala Grace nahlas.

„Nemysli na to. Musíme sa správať rovnako ako v ktorýkoľvek iný deň,“ utešovala ju Elizabeth, zakrývala tak vlastný strach z odlúčenia.

Rozlúčky sú vždy také sladkobôľne. Nesú v sebe kus minulosti a sladkých spomienok, no i bolesť z prítomnosti, ktorá oddelí lúčiacich sa, ktovie na ako dlho. A potom je tu ešte nikdy nekončiaca a rany uzdravujúca viera v to, že čo sa na čas oddelilo, znova sa spojí.

9. kapitola

Materinská láska je vraj najsilnejšia zo všetkých citov. Svoje o tom zaiste vie i naša obľúbená, tajomstvom opradená, Christine Byronová, ktorá po rokoch zatúžila po svojej druhej dcére. Veru tak, drahí Londýnčania, vracia sa Grace, o ktorej mnohí ani netušili, že existuje. Čo asi Christine chystá? Nás neoklame, sme si istí, že sa za týmto dokonalým plánom skrýva niečo veľké. Chuderka Grace, ako sa asi zatvári, keď príde na to, že jej matka nehynie láskou k dcére, ale plánuje ju využiť na niektorý z jej, pre ňu takých typických, trikov. Nevieme sa dočkať, kedy škandál vypláva na povrch. A my, budeme, prirodzene, pri tom! V plesových róbach bude počas tejto sezóny veru pritesno. Alebo to len v dome Byronovcov bude zrazu o nechceného hosťa viac?

Londýnsky klebetník

„To je ale drzosť! Bezočivci akísi! Kto sa opovážil toto napísať?!“ čertila sa Christine. „Veď ja im ukážem. Ja im dám, obtierať si o mňa ústa.“

„A ako to chceš urobiť, keď nevieš, kto za tými novinami stojí? Celé roky píšu klebety a dovolím si spomenúť, že nie len o tebe. Naozaj nerozumiem, prečo sa teraz hneváš. Nie je to prvý a určite ani poslednýkrát, čo rozoberajú našu rodinu,“ ľahostajne prehovoril k manželke Jason.

Nechcel si lámať hlavu nad jej vrtochmi, ale pri raňajkách nerád počúval vrieskanie. Uprednostňoval pokoj a rád si vychutnával dobré jedlo, pokiaľ možno čo najtichšie. Vlastne nie, neprekážalo mu rozprávať sa. Prekážala mu Christine.

„Ale toto je iné. Práve ma obvinili, že som zlá matka. A že Grace som zavolala len zo sebeckých dôvodov“.

„A nie je to tak? Mňa nemusíš opíjať sladkými klamstvami. Už dávnejšie som ti povedal, že sú nanič. Na jazyku cukor, no v ústach zhorknú. Pachuť tvojich slov ti zostane v hrdle. Buďme k sebe teda úprimní. Svoje dcéry nenávidíš. Catherine tu trpíš len preto, lebo nemáš na výber. Nanešťastie pre teba sa narodila zdravá a rovnaká ako všetky ostatné deti. Som si však istý, že len čo nadíde čas, urobíš aj nemožné, aby si ju vydala. Nebudeš váhať podstrčiť ju aj tomu najškaredšiemu, najstaršiemu a najhlúpejšiemu mužovi, aký prišiel na túto zem. A to všetko preto, aby si sa jej zbavila. Potom ťa už nik nebude môcť viniť a z teba spadne ťarcha materstva. Ale Grace? To je čosi iné. Nazdával som sa, že ju v tej škole necháš, kým to bude možné a potom ju pošleš niekam dostatočne ďaleko, aby ti nepripomínala tvoju vinu a dosť blízko, aby na teba neukazovali prstom. Tak, prečo ju zrazu chceš mať tu?“

„Nič nevieš. Catherine som už zasnúbila. Čo sa týka Grace, to ty len pekne nechaj na mňa. Postarám sa o to, aby nezavadzala ani mne, ani tebe.“

„Mne ale nezavadzia. Nie je síce moja, ale napriek tomu som si ju obľúbil. A Catherine tiež. Obe mám rád.“

„Ale prosím ťa, nechci ma rozosmiať. Ich otca si nenávidel a tešil si sa, keď zomrel. A teraz máš rád jeho dcéry?“

„Nie sú len jeho. Sú aj tvoje, i keď ty na to rada zabúdaš.“

„Nie, nezabúdam. Na čosi také sa zabudnúť nedá. Ani ja nemôžem, hoci som podľa teba zlá matka. Stále si mi však neodpovedal, odkedy máš rád moje dcéry. Pretože sú i moje? To nie je odpoveď. Nemusíme sa hrať na šťastných manželov, aspoň tu, medzi štyrmi očami, nie. Moje srdce ti nikdy nepatrilo a už dávnejšie si neprejavil záujem ani o moje telo. Občas mám dokonca taký pocit, že ma nenávidíš.“

„Vieš, v čom je medzi nami rozdiel, Christine? Ty si zostala uväznená na hranici, ktorá uzatvára minulosť a otvára nový život. Ja som tú hranicu prekročil. V minulosti som urobil veľa chýb, priveľa. Jednou z nich bol aj náš sobáš, na ktorom som tak trval. Poučil som sa však a nebudem robiť rovnaké chyby, aké denne vnímam na tebe. Nebudem obviňovať ostatných z môjho nešťastia. Ale varujem ťa, Christine. Až doteraz som trpezlivo počúval a znášal tvoje nálady. Ak však uvidím, že trestáš Grace a Catherine za niečo, za čo ani zďaleka nemôžu, porátam sa s tebou!“

„A čo urobíš?“

„Napríklad by možno viacerých zaujímalo meno tvojho milenca.“

Zahryzla si do pery, aby tak utajila prekvapenie. Nesmie dopustiť, aby ju čokoľvek zastihlo nepripravenú. Myslela si, že je neprekonateľná, že nik nepozná jej pravú tvár. Čo pred niektorými odkrývala, iní vidieť nemohli. Neuvedomovala si, že isté pravdy videl najlepšie práve ten, kto ich vidieť nemal.

Chcela mu čosi povedať, zatvoriť mu ústa, aby z tejto bitky ona zostala tá silná a on ten slaboch, za akého ho vždy považovala. Jason však očividne už povedal všetko a nemal viac čo dodať. Vstal a nechal ju samu so svojimi myšlienkami. Po toľkých rokoch manželstva zrazu prišla na to, že jej manžel je celkom iný.

10. kapitola

„Ethan Hardly, ty si nenapraviteľný! Tak prezradíš mi konečne, v čom spočíva to veľké prekvapenie?“ smiala sa Mary Hestingsová, ktorej nebol daný dar trpezlivosti.

Bol si vedomý svojej prevahy, naťahoval ju a potom sa z nej smial ako malé chlapča. „No dobre, vidím, že už dlhšie nevydržíš. Môj otec už o nás vie. A ja už nemám dôvod skrývať sa. Ak to vie on, tak nech sa to dozvie celý Londýn. Ja sa chcem s tebou oženiť, Mary.“

Prešiel skoro rok odvtedy, čo Ethan po prvýkrát zazrel Mary. Dovtedy ho zaujímala len hudba. Iba v nej nachádzal útechu a pociťoval istotu. Keď hral, nemusel pred všetkými ukrývať, kým skutočne je.

„To sa nikdy nemôže stať. Nemôžem byť tvojou ženou. Veď predsa nepatrím k tvojej spoločenskej vrstve. Nie som zámožná. Peniaze mám, to áno. Ale dávajú mi ich muži, aby sa ma mohli dotýkať. Platia mi, aby som ich potešila. Každý to o mne vie. A tebe som nikdy neklamala. Náš vzťah má jasné pravidlá.“

„Mne neprekáža, že si bola s toľkými mužmi. Ale môžeš sa zmeniť. Všetko sa môže zmeniť. Len povedz áno a ja z teba urobím počestnú ženu. Alebo sa bojíš, že ťa bude život so mnou nudiť?“

„Že mi práve ty hovoríš o strachu. Tvoj otec o nás zaiste nevie od teba. A prečo? Lebo si sa bál povedať mu to. Hudbe sa venuješ len potajme. Pretože máš strach, čo o tebe ostatní povedia. Keď mi chceš ukázať, že si skutočný muž, začni žiť tak, ako to chceš ty. Hovor, čo ti príde na jazyk a nie to, čo sa od teba očakáva.

Keď uvidím, že si sa zmenil, môžeme sa porozprávať o manželstve. Nechcem, aby si mi potom niečo vyčítal. Keď sa vezmeme a ty si uvedomíš, ako sa k tebe ostatní správajú a postupne ťa vylúčia zo svojich radov, budeš sklamaný. Budeš z toho obviňovať mňa.“

Mary predvídala priebeh ich manželstva. A mala pravdu. Ethan bol skutočne len mladík, neschopný zrelého rozhodnutia. Dokázal dlhé hodiny rozprávať o tom, čo by chcel robiť. Ako veľmi túži napísať skladbu, čo by ho preslávila. Ako veľmi túži vzoprieť sa otcovi a byť oporou pre životom sklamanú matku. Ako veľmi sa túži stretávať s obyčajnými ľuďmi miesto tých naškrobencov. Túžil, ale strach ho dusil priveľmi na to, aby sa otcovi postavil.

„Zmením sa. Sľubujem, že sa zmením. Chcem si tvoj súhlas zaslúžiť. Oddnes budem robiť všetko pre to,“ dušoval sa zanietene, pred očami sa mu odvíjal nový život. Hovoril to tak presvedčivo. A ako sa len pri tých slovách tváril. Akoby mal každú chvíľu vstúpiť do boja s akýmsi bájnym netvorom a v krvi, slzách a pote ho zniesť zo sveta. Ešte nepoznala človeka, ktorý by bol schopný nadchnúť sa tak rýchlo ako Ethan. Aj keď mu Mary neverila, tomu pohľadu nevedela odolávať dlhšie ako sekundu.

„Čo si to len so mnou porobil, chlapče, že ti neviem odolať?“

„A čo si so mnou porobila ty, že viem myslieť len na teba?“ Ethan k nej natiahol ruku, aby ju pohladil po vlasoch. „Teraz, keď sme si povedali to podstatné, mohli by sme už?“ spýtal sa školácky.

„Nie, tak ďaleko ešte nie sme. Trpezlivosť, chlapče, trpezlivosť,“ karhala ho Mary, nevšímala si sklamanie, ktoré mu čítala z očí. Ešte to tak, aby ju mal v moci dajaký šľachtický mladík. To ona je tu predsa tá skúsená.

Keď Ethan v to popoludnie opúšťal svoju tajnú lásku, bol plný očakávania. Po ceste domov spriadal plány, ako otcovi oznámi svoje rozhodnutie. Povie mu celú pravdu. Konečne sa oslobodí od klamstiev. Nie, on nerád klamal. Časom si síce zvykol, ale lži ho ťažili ako balvan, ktorý sa stal jeho verným druhom - pripomínal mu, že žije dva životy. V ten deň s tým plánoval skoncovať. Áno, otec už niečo tušil, ale celú pravdu nepoznal.

Vstúpil do domu, zamieril ku schodom, aby sa prezliekol na večeru a premyslel si, ako otcovi čo najpokojnejšie oznámi svoj nadchádzajúci sobáš. Nestihol sa však ani len nohou dotknúť prahu svojej izby, keď na líci pocítil čiusi ruku. Letmý dotyk, po ktorom sa obrátil, aby videl do tváre tomu, kto ho prekvapil, sa zmenil v tvrdú facku. A potom ešte jednu. Kopanec. A facka.

11. kapitola

„Ako si sa opovážil? Dal som ti čas, aby si sa sám spamätal a prestal chodiť za tou radodajkou. Ale ty nie. V čom som urobil chybu, Ethan? Možno som ťa málo trestal. Alebo som ti hádam tisíckrát neprízvukoval, čo sú tvoje povinnosti?“ rečnil Charles Hardly, nespúšťal pohľad zo svojho syna, ktorého bolesť nútila zvíjať sa na zemi. Rozzúrený Charles nemal zľutovania. Syna zbil, dokopal a to pred zrakmi celého osadenstva sídla Hardlyovcov. Nechcel to urobiť, nechcel zájsť tak ďaleko. Opantal ho však hnev a vtedy nepoznal mieru. Silou nútiť ostatných k poslušnosti bolo také oslobodzujúce. Uľavilo sa mu, keď uvidel v synových očiach strach. Kým sa ho bál, nebolo všetko stratené. Ešte ho mohol priviesť k rozumu a nastoliť v tejto rodine pokoj.

„Už nechcem byť figúrkou v tvojich rukách, otec. Som ochotný znášať následky,“ vzpieral sa Ethan hlasom takým slabým, že sám pochyboval, či to skutočne povedal, alebo to bola len matná predstava, v ktorej z neho vychádzali slová, už dlho čakajúce na deň, keď ich ústa vypustia na slobodu zo zajatia zbabelosti. Keď však vzhliadol k otcovi, vedel, že ich naozaj vyriekol. Charles sa zasmial. Jeho smiech bol natoľko mrazivý, že aj zvedavé služobníctvo sa radšej pobralo robiť si svoju zvyčajnú prácu.

„Tak ty sa odvažuješ odporovať mi? Mne, vlastnému otcovi, chlebodarcovi a trpiacemu hanbu pre tvoje rozmary? Vieš ty vôbec, ako sa musím premáhať, keď počúvam donekonečna tie isté reči? Samé Ethan toto, Ethan tamto. Mal si byť mojou pýchou. Môj jediný syn,“ ľútostivo povedal Charles.

Čitateľ, ak by si stál blízko neho a zadíval sa mu do tváre, možno by si s ním súcitil. Oči, v ktorých sa leskli slzy. Ruky, trasúce sa zlosťou a smútkom z toho, čo nikdy nemal. Pery, chvejúce sa slovami, ktoré nikdy nevyslovil. Dokonalý obraz otca, trápiaceho sa pre syna. Bol by to však len klam. Charles bol jeden z tých ľudí, ktorých som za celý svoj život poznala neúrekom. Tvrdý, ale schopný mäkkého úsmevu, pri ktorom sa aj mladým dievčatám podlamovali kolená. Neschopný lásky, ale stále horekujúci nad jej nedostatkom. Zmes jeho skúseností, výchovy a vlastných presvedčení z neho urobili netvora.

„Nemusíš sa za mňa viac hanbiť. Ak si natoľko nespokojný s tým, kým som, zabudni, že som tvoj syn. Odídem z domu a ty sa môžeš tváriť, že nemáš syna,“ navrhoval Ethan, ktorého, i keď to nedával najavo, bolel otcov postoj. Veď ktorý chlapec netúži po opore, porozumení a vzore, aký možno nájsť len v blízkosti otca?

„A čo budeš robiť bez peňazí? Požiadaš svoju pobehlicu, aby u teba orodovala vo verejnom dome? Budeš prisluhovať dievčatám pri ich milostných hrách? Alebo sa budeš živiť tou smiešnou hudbou?“ vysmieval sa mu.

„To ťa nemusí viac trápiť. Ja už si poradím. Postarám sa o seba a aj o Mary,“ odsekol Ethan, snažiac sa postaviť zo zeme. Chytil sa dvier a zaškrípal zubami, aby prekryl ston, upozorňujúci na fyzickú bolesť. Len čo sa však trochu pozviechal, Charles ho opäť udrel a on skončil na zemi.

„Poviem ti, čo teraz urobíš. Dobre ma počúvaj Ethan, inak oľutuješ. A trpieť bude aj tvoja matka. Aby ti nebolo málo, postarám sa aj o tú naničhodnicu, čo ťa posadla. Ako by sa ti páčilo, keby som tvoju matku verejne ponížil? A keby som jej daroval také nečakané popoludnie ako teraz tebe? Hm?“ zastrájal sa Charles.

„Čo odo mňa chceš? Keď som ti takou príťažou, mal by si sa tešiť, že sa ma zbavíš. Prečo ma tu nasilu držíš?“ nedal sa. Napriek ťažobe, ktorá mu zvierala hruď, vedel, že ak by ho teraz Mary videla, bola by naňho hrdá. Postavil sa otcovi, aby bojoval za nich oboch.

„Moje dôvody ťa zaujímať nemusia. Dôležité je len to, že ťa tu potrebujem mať. A ty ma poslúchneš,“ rozkázal Charles a na dôvažok syna opätovne kopol. Ethan zalapal po dychu. Otcova ostrá topánka ho mučivo pridŕžala na zemi. Keď už si myslel, že to nemôže byť horšie, otec sa nad ním vztýčil, pripravený udrieť.

Poznanie, ktoré preniklo Ethanovi až na dno srdca, ho omráčilo. Tento človek, nazývajúci sa jeho otcom, bol schopný čohokoľvek. Aj zabiť. Nemôže predsa dopustiť, aby trpela jeho matka. A Mary. Čo by bol schopný urobiť jej? Vnútro ho pichalo novým poznatkom. Skutočný muž je schopný obety. Vynorila sa mu zrazu veta, ktorú mu raz povedala Mary, keď sa rozprávali o tom, ako sa má zbaviť zbabelosti. Obeta.

„Urobím, čo mi povieš, len neubližuj Mary ani matke,“ zaprosil Ethan, ledva schopný reči.

„Výborne. Nevestu som ti už vybral. Ale zatiaľ ti neprezradím, kto ňou je. Bude to taký milý darček odo mňa. Teraz sa pekne zotavíš, aby si o pár dní bol schopný ukázať sa na verejnosti. Čaká nás totiž ples. A ty na ňom, samozrejme, nesmieš chýbať. Nie, aby si sa sťažoval, či dakomu vylieval srdce,“ upozornil ho Charles opovržlivo.

„Iste, otec. Bude, ako povieš,“ súhlasil Ethan. Charles mu napokon pomohol dostať sa do postele. Prikázal slúžke, aby ho opatrovala a nosila mu jedlo priamo do izby.

Ethan sa začal pripravovať na budúcnosť. Nesmie dovoliť minulosti, aby mu bránila žiť budúcnosťou. Také víťazstvo otcovi nedopraje.

12. kapitola

Ples u Trumanovcov sa stal jedinečnou príležitosťou, keď mohli unudené pani manželky vystrčiť pazúry a jedovato komentovať každého, kto nezodpovedal kritériám ich vkusu. A že takých bolo veľa, to nemusím nijako zvlášť zdôrazňovať. Keď sa Ethan predieral davom, aby si našiel aspoň jedného človeka, s ktorým by bol tento večer znesiteľnejším, jeho oči nachádzali len známe tváre, s ktorými by dobrovoľne strácal čas, len ak by to bola otázka života a smrti.

„Ethan, to je milé, že si prišiel. Ani som sa len neodvážila dúfať, že by si medzi nás zavítal,“ zašvitorila zaliečavo jedna z vážených dám. „Poď, musím ťa zoznámiť so svojou dcérou. Toto je jej prvá sezóna a, chúďa, je taká vystrašená. Zišlo by sa jej trošku pozornosti od nejakého milého a zhodou okolností ešte slobodného mládenca,“ pokračovala a vrhala veľavravné pohľady.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poškvrnená.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.