Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Porcelánová láska

Kristína Ježovičová

Autor: © Kristína Ježovičová

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Andrea Hošťáková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-025-2

ISBN MOBI: 978-80-8197-026-9

„Netrieskaj tými dverami, Viktor!“

Ako malé trucovité decko opätovne otvoril vchodové dvere domu, v ktorom bývali tri generácie a z celej sily do nich vrazil päsťou. Zabuchli sa s ešte ohromnejším buchotom. Nespomínal si, že by sa niekedy takto správal. Ale na druhej strane si ani nepamätal, že by sa v minulosti dozvedel niečo také hrozné.

Do predsiene vbehla jeho mama: „Čo robíš?“ Ruky zababrané od cesta držala pred sebou.

„Nič,“ zaškrípal pomedzi zuby, „prievan.“

„Poď si dať polievku,“ zaškriekala rozkazovačne, a zároveň istým spôsobom materinsky, a smerovala naspäť do miestnosti, z ktorej vyšla.

„Nemám chuť,“ povedal, no i tak za ňou vpochodoval do najvoňavejšej a najútulnejšej izby v ich dome. Do kuchyne. Už dlho ju neprerobili. Vyzerala rovnako ako vtedy, keď ešte žila Viktorova babuca, ako ju on zvykol volať. Lenže to už je dobrých desať rokov dozadu a drevené skrinky na linke si pamätali svoje. Len-len že nevypadnú z pántov. Lenže jeho mama nechcela nič meniť. A v konečnom dôsledku ani nemali z čoho.

Na druhej strane, čo nedokázali Vikiho rodičia ponúknuť vybavením starého rodičovského domu, to kompenzovali inakšie. Mama im – dvom synom i dcére, predtým i spolu s babucou, vypekala a vyvárala tradičné slovenské dobroty. Večer čo večer im čítala knihy, v ktorých prevyšovali tie vypointované mravným ponaučením. A otec ich učil hrať na hudobných nástrojoch. Väčšinou spievali doma o Ježišovi, ale predsa len v rockovom štýle, takže trom deťom by ani na um nezišlo vyjadrovať sa k textom, ktoré sa ani náznakom nepodobali na Diaľnicu do pekla (AC/DC – Highway to hell). Rovnako ich otec naučil, ako si čokoľvek vyrobiť doma za čo najmenej peňazí. Nechýbal napríklad drevený, ručne vyrezávaný Betlehem s celkovým vybavením a plnohodnotným obsadením, čo sa chutných drobných postavičiek týkalo.

Spoločne ich naučili rodičia niečomu podstatnému. Ďakovať Bohu za to, čo majú. Pretože vo svete nič nie je samozrejmosťou. A že dobrý život nie je vec peňazí, ale dobrej rodiny, a tou oni skutočne boli, i napriek chybám, ktoré robili a napriek povahám, ktoré zdedili. Žili skromne. Teda až na Viktorovho staršieho brata.

Ten sa presťahoval pred niekoľkými rokmi do Anglicka. Teraz je z neho veľký manažér. Vybavil Viktorovi prácu na leto v bare, v ktorom predtým sám brigádoval. Ich sestra nebývala doma, teda aspoň cez týždeň nie. Žila na intráku, ktorý financoval starší poangličtený brat. Viktorova mama to vnímala ako celoživotnú prehru. Tak trochu dúfala, že sa jej deti nerozpŕchnu po svete. Verila, že bude na ne dohliadať večne ako Ježiš na svoje ovečky. Doma na plný úväzok zostal Viktor, a ten mal teraz jej plnú pozornosť, čo pre neho znamenalo zjednodušene povedané peklo, ktoré jeho mama považovala za raj.

Pokračovala v magľovaní cesta na buchty. Najmladšie z detí zostalo doma a snažila sa ho rozmaznávať v smeroch, v ktorých to bolo možné. No vedela byť aj prísna a kázania o duševnej i telesnej čistote niekedy nemali konca. Tušila, že synovi lezie na nervy. Ale bol ešte v puberte a adolescentom lezie na nervy, keď sa dospelý čo i len nadýchne, takže si to nebrala príliš osobne. „Uleteli ti včely?“

Otázku naschvál a znechutene prepočul. Na také niečo predsa len nebude odpovedať. Prešiel k sporáku a pomocou kovovej kvetinami zdobenej žufanky si nalial do úst teplý dúšok. Nedokázal odolať čerstvej šošovicovej polievke na kyslo. Z kútikov mu vytieklo pár kvapiek a dopadli naspäť do hrnca.

„Pre Kristove rany, celý otec,“ zaúpela jeho mama. „Nalož si, prosím ťa, do taniera, Viktorko,“ usmiala sa čo najmilšie.

Syn jej však úsmev neopätoval. Iba čo sa kyslo zatváril. Decko si a deckom zostaneš, pomyslel si, a to ho znechutilo ešte viac.

„Kde si vlastne bol?“ snažila sa rýchlo zmeniť tému, aj keď si s každým vyrieknutým slovom uvedomovala, že sa nevybrala práve najšťastnejším smerom.

Mal už niekoľko mesiacov po osemnástke a ona sa ho skutočne tým panovačným tónom opýtala, kde bol, keď dorazil o šiestej večer domov. Cítil sa, akoby mal opäť desať. Ako mu len chýbala voľnosť, ktorú mal počas letných prázdnin v Anglicku. Síce drel stále v práci, ale nik naňho nečíhal ako sup. Nekrvilačný. Predsa len ju nemohol nazvať krvilačnou, pretože bola v podstate, napriek takmer pravidelnej psychickej tyranii, ktorú nonšalantne nazývala výchovou, láskavou a hlavne starostlivou, až príliš otravne starostlivou, mamou.

V Anglicku ho nik neprenasledoval a nik ho neoblieval v rámci ranného budíčka svätenou vodou. Zato, keď sa vrátil, všetko mu v plnej miere vynahradila. Podrobila ho inkvizícii. Dávala mu otázky hodné novodobej odrody trápneho kňaza zo stredoveku: S kým si sa stretával? Pil si alkohol? Bozkával si dievčatá? Zhrešil si? Si poškvrnený? A... Dal si si ochranu?

A on si vtedy len otrávene pomyslel: Na nič z toho som nemal čas. Namiesto odpovedí zaryto mlčal. Tak rád by sa jej drzo pochválil počtom prezervatívov, ktoré minul. Chrstol by jej to do tváre a scvrkla by sa ako slivka pri vysúšaní, len rýchlejšie. Tiekli by z nej slzy a jemu by to bolo neuveriteľne ľúto. No mlčal, pretože pravda mu prišla trápnejšia ako jeho predstavy o pravde a o odpovedi, ktorou by ju vyviedol z miery.

Keby jej prezradil skutočnú pravdu, bola by naňho hrdá, že nepodľahol neviazanej sexuálnej propagande z kníh a filmov. Ale tak by sa jej zdôveril s niečím, čo bolo výlučne jeho súkromnou záležitosťou. A tak mlčal a premýšľal o Stele. Vážne mu ako prvá na um prišla práve ona. Jeho najlepšia kamarátka a suseda.

Ako sa len tešil, že ju konečne uvidí. Že ju bude môcť objať a vyrozprávať jej o celom lete a o nie práve nehriešnych cudzích barových a záchodových príhodách. Neskutočne mu chýbala, hoci city k nej nemal presne utriedené, to vedel celkom určite.

Počas celej inkvizície, ktorá sa uskutočnila presne pätnásteho septembra, mlčal a tešil sa na Stelu. Najskôr musel absolvovať kázeň i s prikyvujúcim otcom a dedom. No jeho mlčanlivosť si mama vtedy vysvetlila inak. Automaticky mu prisúdila všetky možné zakázané aktivity sexuálneho i nesexuálneho charakteru. Ako napríklad húlenie. Spýtala sa ho, či fetoval. Vtedy sa Viktor konečne ozval:

„Mami... Zajtra idem do školy a musím sa vyspať. Ďakujem za skvelé bryndzové halušky.“ Usmial sa tým svojským spôsobom. Neukázal jediný zub, no i tak celý žiaril. Naklonil sa, pobozkal mamu na líce a vtedy vedela, že jej chlapec sa nezmenil.

„Tak kde si bol?“ zopakovala zvýšeným hlasom. Z kúta kuchyne sa ozvalo zaprašťanie. Dedo driemal na rohovej lavici, ktorú kúpil svojej žene – babuci ako svadobný dar. Práve sa prevracal na druhý bok, nie preto, že by ho vyrušili, ale jednoducho preto, lebo potreboval zmeniť polohu. Bol takmer hluchý, preto sa nik z rodiny nezaoberal tým, že by ho mohli zo snenia prebudiť, a jeho dcéra už vôbec nie. Naučil sa spať pri jej kriku. Chrápal ako stará píla a zdalo sa, že je z toho zo dňa na deň vynervovanejšia, pretože práve hodila vláčne cesto na dosku. Len sa tak zaprášilo.

Viktor si spakruky utrel ústa a rozhodol sa, že pomôže s miešaním tvarohu do buchiet. Napchal si do úst veľkú lyžicu a preglgol ju ako nič. Tak, a už mal dostatok energie na vyčerpávajúci rozhovor:

„Bol som u Stely.“

Mama naňho vytreštila oči: „Myslela som, že sa spolu nebavíte.“

Vyhodila ma zo svojej izby, takže nemožno hovoriť o plnohodnotnom rozhovore, zareagoval v duchu. Bežne to tak robil, odpovedal jej iba v mysli, nechcel sa matke zdôverovať – Stelu mala rada, ale nie natoľko, aby jej odpustila zlé správanie voči jej synovi.

Vaľkala cesto, na chvíľu prestala a pozrela naňho: „Počul si, čo som povedala? Chvíľami mám pocit, že so mnou schválne nekomunikuješ.“

„Vedela si to?“

„Daj sem ten tvaroh! Čo či som vedela? Nerozumiem.“

„Vedela si, že Stelinej mame odrezali prsník kvôli rakovine,“ skonštatoval.

Zobrala od neho misku a položila ju. Bola štíhla a vysoká a Viktor sa podal na ňu.

„Asi... asi som ti to zabudla povedať.“

„Zabudla si mi povedať, že mama mojej... Stelina mama bola vážne chorá.“

„Je to jej nevlastná mama.“

Viktor si odfrkol: „Páčilo sa ti, že ma Stela ignorovala a že sa správala ku mne ako taká krava. Pritom celý čas trpela kvôli chorobe v rodine. Ale mama...“

„Pomodlila som sa za ňu. A vidíš, pomohlo, je z toho vonku. Nechcela som ťa zaťažovať niečím, čo je uzavreté.“

„Nič, čo sa týka Stely, pre mňa nie je uzavreté. Nebol som tu pre ňu v lete a myslím, že je urazená.“

„Preboha, to dievča sa uráža v jednom kuse,“ odvrkla. „Mám ju istým spôsobom rada, ale...

„Ale čo?“

„Je prelietavá.“

„To je blbosť, vôbec ju nepoznáš. Hodnotíš ju podľa jej otca...“

„Ale poznám. To jej si minule kúpil tú ružu? Odkedy sa sem nasťahovala, cvičila s tebou.“

„Zďaleka nie tak ako ty.“

Vyšiel z kuchyne a nechal tam mamu stáť s otvorenými ústami, zatvoril sa vo svojej izbe na poschodí. Od zvedavosti išla prasknúť, no Viktor nemienil povedať, že ten kvet kúpil spolužiačke Dane, ktorá ho priťahovala, a myslel si, že s ňou bude mať milostný vzťah. No dobre, to si nemyslel. Dúfal aspoň, že získa prax v bozkávaní. A od koho iného, ak nie od Dany? Mala skúsenosti. No dobre, bolo to od neho hlúpe. Chcel len zabudnúť...

Ten kvet mal dať Stele, vždy jej dával kvety, doteraz len tie z ich záhrady, ale vždy iba Stele. Mama ho vždy k tomu nabádala. Zober Stele kvety, zasa som ich priveľa vysadila. Ale ako keby hovorila: Zober ich tej desaťročnej depresívnej chudinke z rozvrátenej rodiny. Blízkym treba pomáhať a robiť radosť, dodala. Keď však Stela dospievala, jeho mame sa prestala pozdávať. On ju bral stále rovnako. Bola to jeho najlepšia kamoška. Pred odchodom do Anglicka v tom mal celkom jasno.

No už počas práce v bare, keď s ním flirtovali niektoré brigádničky, si uvedomil, že... mu na Stele záleží o niečo viac ako na ostatných dievčatách. Makal ako šrób a vyhovovalo mu to, pretože sám svoje city nevedel pomenovať, ale veril, že po návrate domov, pätnásteho septembra, keď sa s ňou stretne, to zistí. Nezistil nič, pretože mu po návrate nedvíhala telefón. Keď zvonil, nikto mu neotváral. Nezdalo sa mu to čudné, že jej rodičia nie sú nikdy doma. Už predtým boli pracovne vyťažení. A Stela po škole brigádovala – upratovala pre jednu paniu na materskej, mohla tam so sebou nosiť i svojho nevlastného brata – škôlkara Maxa.

V škole ho ignorovala a bola odporná, a rovnako i na ostaných spolužiakov. Len k učiteľom sa správala rovnako. Zmenila sa, ostrihala sa nakrátko a obliekala sa ako chalan. Akoby rozhodla zaňho. Oplácal jej to rovnakou kartou. No potom, ako na ňu v podstate zvalil vinu v kauze odpisovania, musel sa jej ospravedlniť, lebo to bolo až príliš kruté. Stela bola vždy usilovná a perfekcionistka. V škole dosahovala vždy tie najlepšie výsledky. Málokedy urobila chybu a vedeli to aj učitelia.

„No tak, viem, že Danielu nechala odpisovať Stela alebo Viktor. Bez priznania dostanete päťky všetci traja a bez možnosti zopakovať si písomku, nevylučujem možnosť pekných chvíľ strávených po škole.“

„Neodpisovala som,“ zašomrala Dana ako posledný pokus o obhajobu.

„Odo mňa nie,“ vyhŕkla Stela.

„Ani odo mňa neodpisovala,“ zamiešal sa do vravy Viktor. Klamal...

Dana už od nepamäti neznášala Stelu za to, že jej v druhej triede prebrala vtedy štvrtáka Marcela, a tak nečudo, že sa vyjadrila ešte raz: „Odpisovala som od Stely.“

Viktor to nepoprel, po hodine rozrušená Stela utiekla a neprišla do školy ani v piatok. Zašiel za učiteľom a priznal sa. Musel sa Stele ospravedlniť. Jej otec ho vpustil dnu. Vošiel do izby, v ktorej našiel Stelu a jej brata Maxa. A potom Max zakričal niečo v zmysle, že Stela chce kúpiť cicíky. Automaticky očami opätovne vyhľadal jej hrudník. Rýchlo si cez hlavu prevliekala mikinu. Stihol si všimnúť, ako jej narástli prsia a okamžite na ne zareagoval, no snažil sa odreagovať vežou, ktorú skladal s jej bratom. Nechápal, prečo by si ich chcela vylepšovať. Snažil sa jej povedať, že vyzerá perfektne. Vyhodila ho z izby.

Keď sa v chodbe zrazil s jej nevlastnou mamou, ktorá mala na ľavej strane hrudníka namiesto niekdajšieho kopčeka plošinu a Stela hrýzla pero, začalo mu dochádzať. Nenapadlo mu nič lepšie ako urýchlene odísť.

Teraz ležal v izbe po roztržke s mamou a dúfal, že si Stelu získa späť. Ako kamarátku. Ako kamarátku, opakoval si to v duchu ako zaklínadlo alebo mantru. Snažil sa nemyslieť na jej krásne prsia a na bradavky, ktoré sa črtali pod jej tielkom. No nemohol prestať. Ona trpí a on si priživuje svoje vzrušenie. Je imbecil! Čím viac ho hrýzlo svedomie, tým väčšmi bol vzrušený, a tým viac sa mu pred očami vynárali jej prsia. Prehodil cez seba paplón a rukou si zaliezol do trenírok. Sadol si. Pevne ho stisol a urobil si to rukou.

***

V trenkách mal mokro, no nechcelo sa mu ísť prezliecť. Ležal v posteli a v hlave mu vírilo milión otázok, ktoré sa túžil Stely opýtať. Zajtra je sobota. Tatko mu na doobedie vymyslel program. Mal by pripraviť ďalšie haldy dreva už k existujúcim haldám dreva na celú zimu. Bol dosť chladný november, preto jeho otec panikáril, či bude dosť kuriva. Využije chvíľku, keď pôjdu na ranné nákupy. V Tescu bola v akcii múka i cukor, kým sa vrátia, stihne sa so Stelou porozprávať.

Rýchlo sa opäť prikryl, pretože niekto stlačil kľučku a dvere sa prudko otvorili.

„Nesiem buchty.“

Viktor skoro zabudol dýchať.

„Ti šibe!“ narovnal sa, sadol si, pevne pritom zvieral perinu medzi nohami.

Dvere sa pribuchli a nečakaný návštevník si sadol na stoličku pred písacím stolom a pustil sa do jedenia buchiet.

„Tvoja mamka robí najlepšie buchty. Ak by som nevedel, aký je sex, poznamenal by som, že sú lepšie ako sex. Dáš si?“ jeho spolužiak Jaro mu pred nos otrčil plný tanier. Ruku vzápätí stiahol a jedol ďalej.

„Pýtal som sa len zo slušnosti, choď si pre svoje sám. Tvoja mama,“ zamľaskal, „je bohyňa. Ak tak dobre sexuje ako pečie, závidím tvojmu fotrovi.“

„Toto nechcem počúvať.“ Jaro to robil so svojou priateľkou, s ich spolužiačkou Radkou, jeden jedinýkrát, ale tváril sa a hovoril, akoby natočil sériu pornofilmov. Aspoň to tak vyznelo. Podľa toho, aký znalec žien sa z neho stal.

„Čo máš pod tou perinou?“ nezbedne zdvihol obočie.

„No... ja...“

S plnými ústami sa zasmial a opľul monitor: „Honil si si, že?“

„Už by si sa mal konečne naučiť klopať,“ povedal mu podráždene Viki.

„Takže si si honil! Mám ťa! Ale mám pre teba super novinky. Niečo, čo ti ušetrí ruku od tvrdej driny.“

„Ak mi chceš ponúknuť tú trápnu amatérsky vyrobenú robotickú ruku v štýle seriálu Teória veľkého tresku...“

„Nie, niečo lepšie. Mám pre teba ženu! S takýmito kozičkami,“ priložil si päste k hrudi.

„Myslíš aj na niečo iné, než len na trtkačku?“

„To hovorí ten, ktorý si pred chvíľou dohonil? What? A nespýtaš sa, aké rande som ti zariadil?“

„Hovoril som ti, že...“

„Ale dobre, dobre, zabudni na Danu, len chcela odpisovať. Ale Maja Adamčáková... to je delo! Radka sa s ňou kamoší a zverila sa jej, že by sa s tebou rada stretla. Tak vybavím rande vo štvorici zajtra večer, aby sme ti pomohli, keby bolo treba... musíme byť s tebou. Len na ňu, prosím ťa, nespusti tie svoje múdrosti s významom slov a matematickej pravdepodobnosti.“

„Aká pravdepodobnosť je, že ti teraz nadžgám tie buchty plnené tvarohom do gágora, aby si sklapol? Nepôjdem na žiadne rande.“

„Dnes nie si vo forme, či čo? Čakal som rozsiahlejšiu analýzu.“

Viktor bol hotový z toho, že mu Jaro s Radkou chceli zariadiť rande s Majou. Tak trochu mal pocit, že má anorexiu, pretože bola priveľmi chudá, ale na druhej strane sa mu zdala veľmi pekná a príťažlivá. Ale aj tak nemal chuť na rande s ňou.

„Nemám chuť na...“

„Máš frajerku?“

„Nie,“ hlesol.

„No vidíš, ty dilino. Takže zajtra cez deň si spresníme, že čo a ako. Musím padať.“

„Zajtra mám kopec roboty a musím skočiť za Stelou,“ vyhŕkol Viktor.

„Tej jebe. Je nepríjemná ako vyrážka na vajcách.“

„Nie je to také jednofarebné, aké to vyzerá.“

„Schyľuje sa tu k analýze, tak už teda padám,“ Jaro sa postavil a schytil do rúk poslednú buchtu.

„Jej mama mala rakovinu, no našťastie sa z toho dostala.“

„Čo? Kerá?“ zostal stáť ako obarený.

„Jej láskavá macocha.“

Vzápätí zatriasol hlavou a už zasa bol vo svojej koži: „Tak okej! Tak čo! Zoberieš do baru aj ju. Radka ju má z nevysvetliteľných dôvodov stále rada. Musí sa aj ona odreagovať a nie byť furt doma v depresiách.“

„Neviem, či bude vhodné...“

„Ts, ts, ts... Bože, ste štvrtáci na strednej a ste vážni ako hovno na paličke. Užívajte si života, lebo však sami viete, aký je krátky. Rakovina a smrť, bla, bla, veď vieš. Čítaj medzi riadkami, lebo fakt už musím ísť. Mám futbalový tréning.“ Zlomil buchtu na polovicu a do jednej časti strčil prst.

„Zajtra možno ucítiš vlhké útroby, chlapče,“ slastne sa uškrnul, „keď teda budeš chcieť, aby išla aj Maja.“

„Čo? No určite,“ prevrátil Viktor oči. Takto sa nažrať a ísť na tréning, to môže len Jaro.

Jaro si vhodil do úst kus sladkého pečiva, ktorý mal nastoknutý na prste. Otvoril dvere a s plnými ústami povedal: „Keby som vedel, že budeš chcieť mať romantický večer so svojou rukou, zavolal by som ti. Ale zasa... Prišiel by som o sladkú buchtu tvojej mamy.“ Zabuchol dvere a následne zbehol po schodoch, Viktor nestihol hodiť doňho lampičku, ktorú mal poruke na nočnom stolíku.

***

V sobotu ráno Stelu pozoroval cez škáru v plote z rebríka. Olízala cigaretu a vložila si ju do úst. S veľkými rukavicami na rukách si zapálila, a aj keď bola celý čas vážna, odrazu sa rozosmiala.

„Čo ti je smiešne, Stel?“ nevydržal to a opýtal sa.

Od prekvapenia jej vypadla cigareta z úst, no zachytila ju do ruky a rýchlo si ju vložila späť. Prehodili spolu pár nezmyselných viet. Dokonca sa jej spýtal, či aj pri ľudskej fajke dlhšie vydrží cigareta, keď sa po dĺžke oblíže. Sám netušil, čo za kraviny, ktoré mali zostať v jeho mysli, zo seba vypúšťal.

Odrazu si všimol, že sa jej chytila jedna z rukavíc. Niečo vykríkla a šokovane na ňu zízala. Vyliezol po stupienkoch a šikovne preskočil plot, aby ju mohol zachrániť. Podupal po rukavici a chvíľu bol nahnevaný, že podpálila vlastné rukavice, ktoré jej prednedávnom požičal. Boli jeho obľúbené. Rozhovorili sa a napokon ju presvedčil, aby hovorila o svojej nevlastnej matke.

„Ešte pred letom si našla hrčku,“ začala potichu, „ale nikomu o tom nepovedala. Odobrali jej vzorku. Nález bol pozitívny v tom najnegatívnejšom zmysle. Chvíľu po tom, čo si odišiel cez prázdniny k bratovi, jej odrezali prsník. Otec bol mimo a sral na všetko. A teraz je kríza, a to všetko len kvôli vám chlapom,“ zagánila na Viktora, ale bolo vidno, že má slzy na krajíčku.

Priblížil sa k nej, roztriasli sa mu ruky, pretože netušil, čo si má počať. Hoci do nej dobiedzal, aby mu povedala, čo sa stalo, zaskočilo ho to. Ešte sa vo svojom živote nestretol s takým problémom. Ešte nik z jeho blízkych netrpel vážnou chorobou, preto sa mu len ťažko premýšľalo i konalo. S určitosťou vedel, že ho to celé mrzí. V minulosti sa objímali často... No vtedy boli viac deťmi ako dospelými. Teraz si na také gestá netrúfal. Obhorenou rukavicou ju jemne pleskol po líci: „Nebruč.“

Rozosmiali sa a opäť, akoby sa v tej chvíli vrátili do ich kolobehu. Žartovali, vymenili si i vážne slová, o tom, ako sa Viktor cíti osamelý. A že by nechcel dievča kvôli sexu... ale kvôli jeho prítomnosti. Stela ho urazila, že to znie veľmi teplošsky. Hodil do nej guľu, ktorú počas rozhovoru stvoril zo snehového poprašku a veľmi dôverne sa podobala na mužské genitálie. Rozosmial sa a povedal jej to. Nečakal, že sa naňho vrhne ako zúrivá šelma. Prevrátil ju a zostal na nej ležať. Nemohol tvrdiť, že to bol omyl, lebo to urobil náročky, no pred ňou to nepriznal. Jeho ruka skončila medzi jej nohami. Páčilo sa mu to príjemné teplo, až do chvíle, kým ho zo seba neodstrčila.

Napokon si vynútil pozvanie dnu, aby sa mohli pohádať o tom, ako Stele šibalo, keď sa ho stránila. Vedel však, že sa cítila opustená, no bol aj nahnevaný. Zobudili jej malého brata a Viktor urobil prvé, čo mu napadlo. Sadol si na gauč a vypýtal si kakao. Snažil sa pozerať rozprávku spolu s malým Maxom, no nedokázal sa sústrediť, keď videl, ako Stela niečo takmer bez dychu číta z mobilu. Potichučky vstal a zakradol sa za kreslo, v ktorom sedela. Zhora sa najprv díval na jej krátke vlasy. Do nosa mu udrela ich vôňa. Dala si ich ostrihať, keď bol v Anglicku a dala vyrobiť parochňu Maxovej mame. Tak rád by sa ich dotkol, no odolal. Zrak mu padol na text, ktorý čítala na veľkom displeji svojho mobilu.

„Zo špičky mu zotriem prvú kvapku lásky a natriem si ju medzi prsia,“ zašepkal jej spýtavo pri uchu. „Čítaš porno?“

Stela zhíkla a v rýchlosti si pritisla mobil na hruď.

„Myslel som si, že máš radšej krimi a že nečítaš tieto odtieňové sračky.“

„Aký je to pocit, keď ťa niekto vyhodí z domu?“ otočila sa k nemu. Opieral sa o kreslo, v ktorom sedela, a tváril sa nechápavo, keď jej odpovedal, že nevie.

„Myslím, že to onedlho zistíš. Vypadni z tohto domu!“

„Nemôžeš ma vyhodiť. Som totiž Maxov hosť, však Maxinko?“

„Uhm,“ prikyvoval Stelin braček s hrnčekom kakaa pri perách, a tak vyprskla jeho časť na konferenčný stolík v obývačke i na podlahu.

Stela prevrátila oči, mobil hodila do kresla a s namosúrenými pokrikmi odpochodovala do kúpeľne pre handru.

Keď sa vrátila, Viktor si v rýchlosti navliekal montérky na termonohavice. Musel čo najskôr zutekať. Hanbil sa.

„Viktor, to nemyslíš vážne... Čo si spravil?“ zašepkala. „Čo si spravil?“ zopakovala o niečo hlasnejšie a zúrivejšie a šibrinkovala s mobilom v ruke.

„Preposlal som si tú knihu na mail?“ spýtal sa previnilo.

„Tak si ju prečítaj, ty imbecil!“ zakričala a odišla utrieť galibu po bratovi. „Aj tak si tá tetka zo mňa najskôr uťahovala, keď mi tú knihu poslala,“ šomrala a drhla pritom zem, „celý život je na smiech. My všetci sme tak smiešne malicherní a zákerní. Vravíme, že berieme na niekoho ohľad, že ho máme radi, no všetko je úplne inak. Nikomu na nikom nezáleží.“

„Stel, aká tetka? Čo je to za knihu?“

„Včera som bola u plastického chirurga a vypýtala som si prsia. A keď mi na recepcii povedali, že stoja vyše dva litre, vypýtala som si potom len jedno, lebo mám nasporenú len tisícku na výlet do Škótska, tak som... Ach, som krava,“ rozosmiala sa ako bláznivá a Max sa automaticky pridal, hoci to nebolo vo svojej podstate až také smiešne, no on to nemohol tušiť.

„To si vážne urobila?“

„Hej... a potom... potom sa do rozhovoru primiešala pani, ktorá čakala... Maxík si od nej vypýtal kladivo.“

„Kladivo?“ nestačil sa čudovať Viktor.

„Chcel ho na rozbitie prasiatka, do ktorého si šetrí peniaze na LEGO Ninjago, aby mi ich mohol doložiť na... veď vieš čo.“

„A čo s tým má tá pornokniha, ktorú čítaš?“

„Tá žena, ktorá nemala kladivo, mi povedala, že jej odrezali prsník a že si nedala spraviť nový... A vraj kvôli rodinnému dedičstvu, tejto knihe. Netušila som... netušila som, že bude... takáto.“

„Prečítaš si ju?“

„A ty?“ spýtala sa s obavou a nádejou v hlase zároveň.

„Nie, vymažem ju z mailov, nemal som právo hrabať sa ti v mobile. Štvalo ma, že máš predo mnou tajomstvá... Mal by som... mal by som ísť,“ vyzrel z terasových dverí.

„Rozumiem. Už nie sme kamoši. Veru, mal by si ísť, tvoj otec nemá rád, keď odbiehaš od práce. Hlavne, keď tráviš čas so susedou, ktorá je... tak citovo nestála.“

„Si ateistka, a to sa našim nepáči. Inak ťa majú radi. Ja osobne nevidím dôvod, prečo by sa Boh nemohol zhovárať s energickým a nestálym veľkým treskom?“

Max si odgrgol a atmosféra sa uvoľnila, keď sa rozosmiali.

„To akože ty si Boh a ja vybuchnutá guľa plynu?“ postavila sa pred neho húžvajúc handru.

„Niečo také. Môžem si teda prečítať tú knihu? Keď ju dočítame, pokecáme o nej?“ spýtal sa a načiahol ruku.

Vytreštila naňho veľké okále, no neuhla sa.

Potiahol jej uvoľnený pramienok vlasov.

„Hm, možno.“ Začervenala sa, až napokon odtiahla hlavu. „Nebojíš sa, že nehanebná kniha veľkého tresku pokazí Boha?“

„Bál som sa, že sa už so mnou nikdy nebudeš rozprávať. A ak ma niečo ešte pokazí, budem len rád. Začínam si myslieť, že som súci jedine na dráhu kňaza,“ zatváril sa kyslo, lebo si spomenul, že sa s nijakým dievčaťom nebozkával. No Stela áno! Ak teda vtedy na tom nevydarenom rande Dana hovorila pravdu. Stela sa oblizovala s Marcelom, ktorý je teraz vysokoškolák, a nič mu o tom nepovedala.

„Musím ísť, foter už nakúka cez plot, sorry,“ otvoril dvere na terasu.

„Píšem ti a dúfam, že...“ odmlčal sa.

„Čo?“

„Že odpíšeš...“

„Možno.“

Keď prišiel domov, mama mu ponúkla krákavú hubovú polievku a tatko mu naložil povinností, že mal čo robiť ďalšie štyri hodiny.

Poobede, keď mu rodičia konečne schválili oddych v izbe, chytil do rúk telefón. Otvoril prílohu mailu, ktorý si sám poslal. Keď začal čítať, bol pobúrený a vzrušený zároveň. Čítal rýchlo.

V priebehu hodiny doslova zhltol polovicu denníka nejakej Emilly, ktorá sa odsťahovala zo Slovenska do Anglicka.

Celý denník sa začal spomienkou z detstva na pohreb jej matky, ktorú skolila, ako ona sama napísala, „zákerná pliaga“.

Tú pasáž si prečítal dvakrát a pýtal sa sám seba, ako sa zo slovenského zámožného dievčaťa mohla stať anglická štetka. Možno jej išlo len o to, aby sama rozhodla o svojom osude.

Smrť a smútok stmelí pozostalých, vychádzajú si v ústrety, pretože ich spájajú spomienky a láska k osobe, ktorú stratili. Ale na ako dlho? Už vtedy otec vytušil, že som rovnaká ako on. Priamočiara, neostýchavá, túžiaca po vzdelaní a presadení vlastného názoru. Paradoxne podobnosť medzi nás stavala tvrdý múr, ale najmä preto, že sme sa v jednej veci odlišovali. Keď sme sa chceli cez kamenie predsudkov dostať, skončili sme doráňaní, búšili sme päsťami do skál a nedokázali sme ich prekonať pre našu pýchu a rozdielnosť pohlaví.

„Mala si sa podať na matku!“ neraz som počula z otcových úst. Prial si, aby zo mňa vyrástla jemná, milá a zdvorilá žena, ktorá by sa venovala vyšívaniu a organizovaniu soirée. Jedine mamička držala moju nezávislosť na uzde. Preto si ju vybral za manželku! Chcel, aby mu splodila nebojácnych synov a krotké dcéry.

No jeho žena bola preč a spolu s ňou i značná časť majetku. Jej choroba požierala mince ako skúsený zlodej. Najlepší lekári z okolia, liečitelia z Afriky, chirurgovia z Francúzska. Všetci zlyhali. Vzali si peniaze a utiekli. Mama vraj umrela na zákernú pliagu, ktorá už mnohým ľuďom rozožrala telo.

Otec musel niečo vymyslieť, keď chcel, aby si jeho syn užíval rovnaké právomoci ako on sám. Zadíval sa mi do uslzených očí. „Vyrastie z teba nádherná žena,“ zašepkal.

„Boháči jej budú ležať pri nohách,“ počula som ho neraz povedať po matkinej smrti. Nevedel, že načúvam.

„Telo jej zaoblia vnadné krivky. Také krásne ako jej matky... Také...“ nedokončil, iba si povzdychol. Na chvíľu sa zahanbil, že ma oceňuje ako kobylku na predaj. Predpokladám, že i tak sa nedokázal ubrániť myšlienke, že by mu môj vydaj mohol zabezpečiť prísun mincí do truhlice.

Vtedy som ešte netušila, ako veľmi som sa podala na matku. Príroda celkom precízne vyšila do mojej krvi tapisériu informácií, týkajúcich sa najmä tela. Krása, znamienka i zdravotné neduhy. V týchto troch záležitostiach som sa celkom podala na matku.

Počas čítania mu došlo, že chcela rozhodovať o svojom živote celkom sama aj na úkor toho, že bude musieť predať svoje telo. Emilly chcela len čítať a učiť sa, byť nezávislá. I tak sa chcela zapáčiť svojmu otcovi. V detstve sa naučila krásne vyšívať, i keď ju to stálo veľa trpezlivosti. No i tak od neho ušla do Anglicka. Bola naivná, myslela si, že ju tam čaká lepší život...

Popri mileneckom vzťahu s pochabým a detinským Josephom, ktorý na nej prevádzal svoju obľubu v erotickej asfyxii, vyšívala šaty bohatým paničkám, ktoré jej snahu nie vždy patrične oceňovali. Viktor vedel, že Emilly čosi tají. Jej milenec ju požiadal o ruku vo chvíli, keď sa dozvedel, že má jeho milenka zámožný pôvod.

Na Slovensku mala však manžela, pred ktorým utiekla. V čase, keď riešila úbohosť svojho bytia a umárala sa spomienkami na časy, keď prišla do Anglicka. Na časy, keď umrel jej zamestnávateľ, ktorý ju vzal pod svoje ochranné krídla a na časy, keď sa z nej musela stať pobehlica, lebo inak by skončila na ulici.

Chvíľa, keď prišla na to, že za smrť jej zamestnávateľa – známeho pastora, ktorému úhľadne prepisovala texty, môže Josephov bratranec, sa zdala Viktorovi prelomová. Ale aj tak mu stále nedochádzalo, prečo nejaká cudzia ženská z čakárne u doktora poslala Stele túto nezvyčajnú literatúru. Mal jej pomôcť vyrovnať sa s rakovinou Maxovej mamy. No potom Viktor čítal ďalej. Príznaky, ktoré sa objavili na milenkinom tele boli jednoznačné. Zhrýzala ju rovnaká pliaga ako kedysi jej mamu. Usadila sa jej na prsníku. Emilly veľa čítala a priatelila sa s vdovou, ktorá bola pomocnou rukou vzdelanému a skúsenému lekárovi. Vedela, že ak sa zlých buniek nezbaví, porastú a budú sa rozmnožovať.

Viktorovi takmer vypadli oči z jamôk, keď si prečítal, o čo žiadala doktora. On jej chcel odrezať len viditeľne postihnuté tkanivo, no ona ho žiadala o niečo iné...

„Nazdávam sa, že taký radikálny zákrok nie je potrebný.“

„Nazdávate sa, ale nie ste si istý. Čo ak sa bunky rozhostili v celej žľaze? A čo ak to zistíte pri operácii? Budete odrezávať postupne. Kúsok po kúsku. Týmto konaním by ste ma mohli ohroziť.“

„Prsníky,“ poznamenám jednoslovne a sucho prehltnem. Už v ústach zostala len horkosť. „Odrežete ich celé.“

„Vezmite si nožík, kolega. Držte ju silno. Všetci. Zatvorili ste poriadne dvere?“

Cez mušelín sledujem nabrúsenú čepeľ skalpela. Jeden z prítomných mužov v čiernom plášti mi nadvihuje pravý prsník a doktor Blade zareže do kože. Vykríknem. Reže hlbšie a hlbšie, až cítim každú jednu žilku a dotyk čepele na kosti. Pevne zavriem oči, no bolesť sa mi dostáva už aj do uší. Medzi jednotlivými rezmi čistia ostrie od tkaniva. Utierajú skalpel o kameň. Dúfala som, že budem statočná, no kričím. Snažím sa prekričať to škrípanie. Tú bolesť. Onedlho sa k môjmu kriku pridá i Josephov zúfalý plač. No doktor je nezastaviteľný, a keď sa na chvíľu oddiali, stále cítim neuveriteľnú bolesť, no je tisícnásobne znesiteľnejšia, ako keď ma reže.

„Utrite ma, preboha. Pokračujeme,“ začujem ho povedať šušlavo. Keď dvihne čepeľ, vytriešťam oči, ktoré som držala už dlhšie kŕčovito privreté. Už nie je žiarivo lesklá. Chytia mi i druhý prsník a oddeľujú druhú žľazu od tela. Opäť nezadržateľne kričím, sprevádzaná divým plačom a vreskotom môjho milenca. Je taký veľmi precítený, no vôbec nedokážem vnímať, aký je neuveriteľne úpenlivý. A keď doktor Blade vytasí čepeľ tretíkrát a priblíži sa ku mne s cieľom rezať do môjho podpazušia, celkom onemiem.

Precitnem, až keď ma pridŕžajú a pevne obväzujú plátnom.

„Emilly... Vďakabohu, prebudila sa,“ počujem Andrein hlas.

Rozhliadam sa po miestnosti. Po Josephovi a divákoch tu niet ani stopy.

Andrea má oči zaliate slzami, keď sa snaží zastaviť tok mojich slov. „Je po všetkom. Nič nevrav. Odvezieme ťa domov. Postarám sa o teba spolu s Annou.“

„Bolí...“ šepocem a ukazujem na hrdlo.

Anjel spásy mi pridŕža pri ústach pohár a doslova mi nalieva tekutinu do uboleného hrdla.

„Andrea, zapíš...“

„Prosím, Emilly, mlč. Nenamáhaj sa.“

„Ale... počúvaj ma... doma... doma mám zápisník. Musíš doň zaznamenať to, čo som dnes absolvovala. Bez príkras. Prosím, píš v mojom mene. Píš, akoby si bola ja. Krič, akoby som kričala ja. Urob to... Anna ti pomôže. Hľadaj vo vrecku... mám tam...“

„Čo?“

„Napíš aj, čo sa stalo so mnou po tejto noci. Nikto by nemal mať za priateľa kus látky,“ dokončím, keď ma zamotáva do mušelínu a napokon prikrýva plachtou.

„Napíšeš to sama,“ upokojuje ma.

„A čo ak nie? Môj osud mal byť práve takýto. Nie som prvá a ani posledná. Je to informácia v našej krvi... Dcéry môjho brata by si mali dávať pozor... Vo vrecku...“ nevládzem dokončiť myšlienku a privieram oči. Som uvoľnená, zbavená ženskosti. No po prvýkrát cítim, že som to ja.

„Báseň?“ posledná otázka, ktorú vyriekne Andrea. Musela to byť ona. Nik iný v tej chvíli a v tej miestnosti už pri vedomí nie je. Nik iný nedýcha prerývane a neplače nad odkazom pre Josepha Wrighta. Plače iba Andrea. A potom Anna, keď privezú moje zničené bezvládne telo domov.

Láska moja, bodaj by tvoja duša

odpočívala so mnou,

až sa nadobro skončia naše svetské trápenia,

aby som ťa v tej chvíli,

až sa môj vesmír zvraští a zničí ma,

cítila pri sebe.

Tu v útrobách tvrdej zeme,

kde už nás nebudú trápiť rozdiely,

ktoré trýznili nás,

keď kráčali sme po nej.

Tvoja Milenka

Rýchlo položil tablet na nočný stolík. Postavil sa k oknu a díval sa do toho Stelinho. Mala izbu na poschodí, rovnako ako on. Opäť si ľahol. No tablet do ruky nevzal. Tak trochu sa bál pokračovania. Emilly tú operáciu nemusela prežiť.

Strhol sa, keď mu okolo obeda zavolali Radka a Jaro, aby ho pozvali na čaj do krčmy. Stretával sa tam nerád, lebo do baru väčšinou chodili podivné indivíduá, no nechal sa zlanáriť. Napokon dohodli rande aj Stele. S Majiným dvojvaječným bratom. Kedysi sa jej páčil, pamätal si, že mu to raz spomenula. Možno ju tým poteší. Zavolal jej teda, či nejde s nimi. No nedvihla mu a ani neodpísala. Dá jej čas a zavolá neskôr. Znova sa pustil do čítania. Posúval stranu za stranou. Presne tak... zavolá jej až po prečítaní.

***

Pootočila hlavou a nemo civela na telefón v ruke, a teda i na báseň. Čítala ju. Dokola. Desaťkrát, a keď privrela oči, poznala ju naspamäť.

Stela plakala, hoci myšlienka, že mladá žena v knihe z devätnásteho storočia sa tak odvážne vzdala svojich ženských vnád bez toho, aby sa zaoberala konzekvenciami, ju nadchla. Emilly nemohla tušiť, čo za choroba napadla jej žľazy. Ani nemuselo ísť o rakovinu, od mamy nepočula, že by jej koža zrohovatela. (Je však pravda, že Stela o druhoch prsných ochorení nemala poňatia.)

Napriek tomu prijala rozhodnutie, ktoré zrejme navždy zmenilo jej ďalší život, ak vôbec po operácii pokračoval. Nedokázala to dočítať do konca. Načo? Milenkin osud bol predpísaný.

Aj tak ju najviac trápilo, že netušila, či naozaj ostatné strany denníka, vrátane týchto posledných, za ňu nespísala Andrea a jej slúžka Anna. Ak by to urobili za ňu, stratila by nádej. Najmä teraz, keď príbeh jej matky ešte nedopísal poslednú bodku.

Ešteže si jej macocha pravidelne sledovala prsníky a chodila na preventívne prehliadky ku gynekológovi. Aj Emilly sa starala o to, čo jej telo napovedalo, i keď vtedy ešte neboli ultrazvuky, CT a iné prístroje. Ale čo ženy, ktoré na toto všetko kašlú?

Postavila sa a sadla si za počítač. Nikto si nemôže byť istý budúcnosťou. Jeden deň niekto niekoho miluje a na ten druhý ho nenávidí. Pohýbala myšou, klikla na ikonu sociálnej siete a vytvorila na nej stránku s názvom Milenkine prsia. Vybrala profilovú i titulnú fotku. Pridala príspevok. Článok, ktorý napísala už skôr, no dnes k nemu pridala ďalšie myšlienky. Vyberte si život a vyšetrujte si prsníky. Darovala som vlasy macoche. Darovala som nádej...

Cítila, ako sa v nej lámu city. Ako keď niekto slabý vezme pevnú železnú tyč do rúk a napriek tomu, že je fyzicky nemožné, aby ju prelomil, podarí sa mu to.

***

Telefón položený na koberci sa rozvibroval. Znovu. Stela už prestala počítať koľkýkrát. Opäť ho nechcela zodvihnúť. Nahá sa vystrela pred zrkadlom. V odraze na ňu zízalo ploché brucho, zaoblené boky, štíhle nohy a upravený trojuholník medzi nimi. Nevyzerala ako muž! To celkom určite. Otcovi sa jej správanie a spôsob obliekania však zdali málo ženské.

Celé leto nevystrčila päty z domu, a preto jej prsia vyzerali ako vyrobené z porcelánu. Rakovina by ich dokázala rozbiť, i keď sú momentálne pevné a zdravé.

V hlave sa jej neustále motali hrozby ženského pokolenia, i keď podľa všetkého nemusí mať strach. Ako to povedal jej gynekológ počas preventívnej prehliadky?

„Neboj sa. Väčšina žien, ktoré trpia rakovinou prsníka či rakoviny ako takej, sú obézne.“

„A čo moja mamina?“ spýtala sa ho. „Je štíhla ako prút...“

„Jedna z výnimiek, ktoré potvrdzujú pravidlo,“ mykol plecom a ospravedlňujúco sa usmial.

Chytila mobil do rúk a ľahla si na posteľ. Cítila sa zhýralo a hriešne, keďže nemala na sebe ani nitku. Pomyslenie, že volá Viktor, ju vzrušilo. Pokrútila nesúhlasne hlavou. Nesmie naňho myslieť ako na potenciálneho frajera, no nemohla si pomôcť, jej myšlienky zabiehali práve k tejto jedinej idei. Mobil si položila na brucho a dovolila mu, aby jej po ňom príjemne cestoval.

Privrela oči a predstavila si, že sa jej dotýka. Jemne a nežne, nie ako Marcel, ktorý ju napochytro pripravil o panenstvo. Mobil zosunula na posteľ. Bola to chyba. Hlúposť! Ani netuší, prečo mu vtedy nepovedala nie. Veď to nechcela a predsa mu dovolila, aby ju zvalil na žinenku v skladisku pri školskej telocvični. Páchlo to tam potom, gumou, tisíckrát obchytanými basketbalovými loptami a pohlavný styk nebol vonkoncom taký príjemný, aký si ho predstavovala.

Marcelove bozky chutili sladko, no z toho ostatného jej bolo zle. Bola si výborná. Presne to jej povedal, keď skončil, lenže ona ani nezačala. Ležala bez pohybu, v rozkroku jej bolestne brnelo, k vyvrcholeniu sa nedostala ani len náznakom. Cítila sa špinavá a presne tak sa k nej jej prvý milenec na druhý deň i v tie ostatné do maturity, po ktorej sa vyparil z jej zorného uhla, správal. Akoby bola bezvýznamný prach, ktorý nestojí za reč. Odišiel študovať do Česka a bola rada, že zmizol z jej okolia.

Telefón blikal, Viktor stále volal. Pevne ho stlačila.

Nadýchla sa: „Myslela som na teba.“ Naozaj som to povedala?

„Vážne? A preto ma ignoruješ, lebo na mňa myslíš?“

„Cause I’m looking for a miracle,“ zanôtila riadok z piesne Hurts, i keď spev jej nikdy nešiel. Napriek tomu sa zaň nehanbila. Falošný spev lieči viac ako falošný hnev. Nepočula ho zasmiať sa, no vedela si predstaviť, že sa usmial tým svojským spôsobom.

„Chcel som sa s tebou pozhovárať o knihe.“

„Nedočítala som ju,“ stopla ho skôr, aby nepokračoval.

„Takže so mnou zrejme nepreberieš ten koniec. A v ktorej časti si?“

„V tej, v ktorej po operácii prosila Andreu, aby za ňu dopísala jej príbeh, ak by... veď vieš...“

„A čo teraz robíš? Ideš čítať ďalej?“

„Nedočítam to.“

„Nie? Bolo to celkom zaujímavé. Dráma ako z historickej romance od...“

„Od koho?“

„Neviem, však nepoznám autorky takých kníh. No nečakal som, že sa to tam zvrhne a hlavná hrdinka si nechá odrezať prsníky. Bolo to, že fúúú. Stalo sa to začiatkom devätnásteho storočia. Nemal som poňatia, že už vtedy vykonávali podobné zákroky. A tá pani, ktorá ti ju poslala... naozaj si myslíš, že sa ten príbeh stal niekomu z jej rodokmeňa?“

„Neviem, čo si mám myslieť.“ V izbe akoby sa odrazu schladilo, zakryla sa perinou. „Chvíľami mi to pripadalo veľmi reálne a chvíľami fikcia ako remeň. Vieš... tá pani, ktorú som stretla u chirurga... tiež mala rakovinu prsníka. Čítalo sa ti to dobre na mobile?“

„Nie, čo si, čítal som to nakoniec na tablete. Ty na mobile?“

„Hej, i keď mám veľký displej, nebolo to príliš komfortné.“

„Čítaj to na tablete,“ prikázal jej dychtivo.

„Už som ti povedala, že to nedočítam. Vzala som si z príbehu, čo som chcela, a to mi stačí.“

„Bojíš sa, však?“

„Čoho, prosím ťa? Psychohygienickej báchorky?“

„Že Emilly umrela.“

„V tej dobe by to bolo celkom možné. Nič, čo sa stalo počas operácie, nebolo košér... to hojenie... infekcia... Umrela, však?“

„To ti nepoviem. Prezradím ti len toľko, že som googlil. A našiel som na internete istú Fanny Burnyovú, vraj súčasníčka Jane Austenovej.“

„To bola tá žena, o ktorej čítal doktor, ktorý operoval Emilly.“

„Presne tak. Tá žena naozaj existovala a bola spisovateľka. Našla si hrčku na prsníku, tuším tam spomínali, že mala do štyridsať rokov a kontaktovala svojho lekára, ktorý jej diagnostikoval rakovinu prsníka. Rozhodol sa, že ju zoperujú. Operáciu museli vykonať vtedy, keď jej manžel, nejaký francúzsky šľachtic, nebol doma. Zrejme by ťažko znášal, že jeho ženu operujú na poschodí a on pritom pozerá do ohňa v kozube. Nehovoriac o tom, že pri celom zákroku vraj hrôzostrašne zavýjala. V deň operácie prišlo k nim domov niekoľko mužov v čiernych plášťoch.“

„To muselo vyzerať pôsobivo.“

„Tiež si myslím. Ak by to niekto sfilmoval, bol by z toho trhák.“

„Hlavne krvák,“ doplnila ho Stela. „Tá operácia musela byť brutálna. Nehovoriac o tom, že anestézia bola v tom období ešte v plienkach.“

„To áno, vidím, že nie som jediný, kto googlil.“

„A ako dopadla operácia tej Fanny?“

„Doktor sa jej spýtal pred zákrokom, či rodila...“ na sekundu stíchol a potom dodal: „Nemôžem prísť k tebe domov?“

„Nie, nie. To nejde... som...“

„Čo si?“

Nahá. Nemôže mu predsa povedať pravdu. Síce... Kým by prišiel sem, obliekla by sa. Ale aj tak ho tu nechcela i... chcela zároveň.

„Nie, nič. Povedz mi to do telefónu. Som príliš zvedavá. Spýtal sa jej, či už rodila a čo bolo potom?“

„Povedal jej, že tá bolesť bude omnoho väčšia a devastujúcejšia. Fanny potom poslala list svojej sestre, v ktorom opísala autenticky bolesť i to, že si myslela, že jej vyrežú len postihnuté tkanivo. No oni zobrali celý prsník.“

„Fakt to prežila?“

„Hej, vraj sa dožila veľmi vysokého veku. Tuším takmer deväťdesiatky.“

„Viki, fakt?“

„To je skvelá správa, nie? Ale ešte niečo... Pamätáš si, ako išla Emilly počas toho plesu do knižnice?“

„Áno, bozkávala sa tam s nejaký cudzincom.“

„Vzrušujúce, že?“

„Málo, nie?“

„Omnoho podstatnejšia je vec, pre ktorú tam išla.“

„Išla tam pre knihu.“

„Evelina sa volala tá kniha,“ zašepkal.

„A prečo šepkáš?“

„Neviem, zniem tak akosi tajomnejšie,“ zasmial sa.

„Si blázon.“

„Takže už nie imbecil?“

„Momentálne nie, ale ešte môžem zmeniť názor,“ doberala si ho. „Vyklop, čo chceš s tou knihou?“

„Evelina. Tú knihu napísala Fanny Burnyová. Možno je tá ženská, ktorú si spoznala u chirurga, šialená a tvári sa, že táto kniha je nejaké rodinné dedičstvo. Pritom je to len fikcia založená na príbehu Fanny.“

„Tiež mi napadlo, že to napísala len tak, aby sa jednoduchšie vyrovnala so stratou prsníka. Viktor?“

„Áno?“

„Niečo sa deje. Cítim, že sa naša rodina rozbila na príliš malé kúsky, že už ju nič nezlepí dohromady. Mama ešte stále nie je v poriadku. Rakovina je sviňa. Odstránia ju na jednom mieste, objaví sa na ďalšom. Čítala som nejeden článok.“

„Prestaň s tým pesimizmom! V prípade Fanny Burnyovej sa už neobjavila. A neobjaví sa ani u tvojej mamy.“

„Ale aj tak... ja sa bojím, že otec to neustojí. Minule mi mama povedala, že možno budú musieť predať tento dom,“ konečne to zo seba dostala von a čakala, ako Viktor zareaguje.

„Steli,“ zašepkal. Po chvíli ticha si odkašlal a povedal: „Chceš povedať, že sa odsťahujete a váš dom kúpi trebárs šialený starý párik, ktorý bude namiesto detí chovať holuby?“

„Je to možné,“ hlesla smutne.

„Ešte nevešaj hlavu a nebaľ kufre. Snáď by si nedovolila, aby nám holuby obsierali náš spoločný plot,“ zvolal.

„Ty si hotový tragéd. No čo, možno by tá babka s holubmi bola zachovalá a...“

„Ha, ha, radšej nepokračuj. Ten plot preskakujem len kvôli tebe. Aj to som spohodlnel, lebo tam mám rebrík. Možno starnem.“

„Asi áno.“

„Sľúb mi, Stel,“ začal vážne, „sľúb, že ak sa stane čokoľvek, zostaneme priateľmi. Nechcel by som, aby sa opakovala tá antipatia, ktorá zavládla medzi nami po prázdninách.“

„Bola som zúfalá, keď si sa mi cez prázdniny neozýval,“ priznala.

„Tá brigáda v Anglicku bola väčší masaker ako som si myslel. Naozaj, nehľadaj za tým nič. Myslel som na teba každý večer asi štvrťsekundy pred spaním, keď som často neosprchovaný, niekedy ešte v teniskách, padol na hubu rovno do perín.“

„Naozaj?“

„Je to tak. Si moja najlepšia priateľka. A preto...“

„A preto?“

„Práve preto by si mala ísť so mnou o hoďku von. Písal som ti, no neodpovedala si.“

„A pôjdeme len my dvaja?“ hlas jej preskočil, keď sa to spýtala. Celkom zabudla na šibnutý nápad, ktorý jej skrsol v hlave, keď si obzerala v zrkadle svoje nahé telo. Bude normálna. Normálne dievča. Aj sa narúžuje, líca postraší púdrom.

„No... okrem nás aj Jaro, Radka a ešte... mám pre teba niečo ako prekvapenie, ale keďže nechcem, aby si vstúpila do celkom neznámej vody, tak ti radšej poviem, kto ešte.“

„Kto ešte ide?“

Viktor si vzdychol: „Prečo ten podozrievavý tón?“

„Je to niekto, koho nemusím?“

„Idú ešte dvaja ľudia.“

„Ďalší párik?“

„Nooo, vlastne...“

„Čo?“

„Braňo a Maja Adamčákovci.“

Stela zažmurkala. To sú dvojičky. Najkrajšie dvojičky, aké poznala. Každá baba v okolí si priala chodiť s Braňom a keby nebol voľný on, tak by boli dievčatá ochotné chodiť s jeho nádhernou sestrou Majou. Ale Stela nie. Už raz mala s jedným Adonisom tragikomickú premiéru a derniéru zároveň.

„Čo si ticho? Myslel som si, že by sa ti rande s Braňom mohlo páčiť.“

„A ty? Ty ideš na rande s Majou?“

„Áno,“ odkašľal si.

„Som u mamy. Nie som doma. Dnes je jej víkend,“ odsekla.

„Fakt?“

„Uži si rande!“ skríkla a vzápätí ťukla na červené tlačidlo na displeji. Tvár si ukryla do dlaní a zúrivo do nich vrieskala. Strhla zo seba paplón, postavila sa z postele. Otvorila skriňu a vybrala z nej čierne nohavice, otcovu bielu košeľu, tielko a elastický obväz. Veci, ktoré si tam odložila, keď brat Max s jeho mamou odišli k starkej a otec ktovie kam. Možno za milenkou. V hlave sa deje všetko akosi automaticky. I Stele sa po dnešných otcových urážlivých slovách vynorila predstava, ktorú mala v pláne zrealizovať a teraz omnoho viac. Viktor im zaobstaral dvojité rande s dvojičkami... i keď ona túžila ísť na rande s ním. Priblížila sa k zrkadlu a ľútostivo sa rozospievala. Falošný spev liečil, ale dnes nie. Dnes bolel.

S váhou sveta na pleciach

nedokážem udržať hlavu vztýčenú.

Takže ak ma vidíš na ulici,

otoč sa a choď ďalej,

pretože po kráse, ktorú sme zničili,

padám prázdnotou.

Viem, že časom sa mi srdce zahojí.

Je mi jedno, že už nikdy neuvidím.

Vyrež mi oči

a nechaj ma slepým,

vyrež mi oči

a nechaj ma slepým.

„Vyrež mi oči a nechaj ma slepou,“ zašepkala. „Vyrež mi oči.“

Pôjde do tej krčmy, ale ako niekto celkom iný. Pôjde tam a ukáže mu, že ho nepotrebuje. Ešteže minulý týždeň videla video austrálskej modelky Ruby Rose, v ktorom je najprv oblečená v krátkych vyzývavých minišatách, dokonale nalíčená s dlhými vlasmi. Takto nahodená schytila nožničky a na hlave si vytvorila undercut, urvala si umelé mihalnice a v sprche sa obliala kýbľom vody a vyšúrovala zo seba mejkap, aby odhalila rozsiahle tetovania po tele. Napokon si stiahla prsia širokým obväzom a pod nohavičky si nasadila gumený penis.

Obliekla sa v podobnom štýle, ako to mala v úmysle Stela, ktorá si kľakla pred posteľ, aby si spod nej vybrala škatuľu od čižiem. Na vrchu mala poukladanú sériu kníh Medzi nami dievčatami a pod ňou malý vibrátor. Radke ho poslal ešte v prvom ročníku do školy ohrdnutý frajer – nejaká vymletá hlava, ktorá sa zaujímala iba o futbal a potešenie. Malo ísť o výsmech jej odmietnutia.

Stela chvíľu zvierala ružový kúsok , aby ho napokon ešte pevnejšie stlačila v pravej ruke. S akýmsi odporom voči mužskému pokoleniu vibrátor hodila na posteľ. Odrazil sa od matraca, cez ktorý mala natiahnutú ružovú plachtu (pozostatok dievčenskosti v jej izbe), a dopadol na koberec pred jej nohy. Stúpila naň, keď sa stavala na nohy. Poriadne zavrtela chodidlom, ako keď niekto hasí cigaretu.

Z komody si vybrala spodnú bielizeň a obliekla si nohavičky, do ktorých strčila umelý penis. V zrkadle sa pozerala na prsnatého chlapca. V tejto chvíli netúžila byť mužom, ale ani ženou. Chcela byť nikým a ničím. Vo svete, kde každý chce znamenať niečo a nezaniknúť ani po smrti, ona chcela neznamenať a zaniknúť. Vinila všetkých naokolo. Problém bol však v nej. Kým bol život dokonalý, alebo sa jej taký zdal, bola i ona dokonalá. Keď sa všetko rúcalo, rúcala sa i ona a mala chuť utekať a uzavrieť sa do seba, tak hlboko ako sa len dá. Obväz smrdel ako neumyté nohy. Ten fakt jej však nezabránil v tom, že si ním pevne, až stratila dych, stiahla hrudník. Biele pánske tielko jej bolo veľké, no v družnej súhre s košeľou sa jej podarilo ukryť, že má prsia.

V čiernych nohaviciach si napravila umelý kúsok. Ten pohyb ju vzrušil. Zohla sa v páse a vypustila chrapľavý smiech. Dozadu začesané vlasy spevnené gélom sa ani nepohli. Premýšľala, z ktorého ucha si vyberie malý krúžok. Zvolila si ľavé. Ak má byť chlapom, tak jedine takým, ktorý je na chlapov.

***

Chodník bol ľudoprázdny, vždy bol o takomto čase taký. Ako päť minút pred pohrebom alebo desať minút po apokalypse. Vystrčila ruku do vzduchu a zakývala učiteľke zo škôlky, ktorá sa rútila na bicykli dolu ulicou na opačnej strane. Nespoznala ju, vlastne si Stelu ani nevšimla. Spokojne si uhladila vlasy dozadu a pustila hudbu v slúchadlách ešte hlasnejšie, hoci jej telefón ukazoval komentár o tom, že zvýšenie hlasitosti by mohlo byť škodlivé pre sluch. Privrela oči a spievala, a bolo to oslobodzujúce:

Nič, čo urobím,

ti nikdy nebude stačiť.

Čokoľvek, čo urobím.

Čokoľvek, čo urobím.

Ber ma takého, aký som.

Nikdy nebudem iným mužom.

Zabudnúť na teba.

Tentoraz na teba zabudnem.

Stopla pieseň a odpila si poriadny dúšok z fľašky Kubík water, do ktorej si naliala tekutinu zabudnutia. Zatriaslo ňou, vo vnútri sa jej rozhostilo príjemné teplo.

Nechceš si ušetriť tento rozhovor?

A nájsť si lepšiu chvíľu?

Oh, oh.

Nechceš rozumieť,

že keď to bude bolieť, urobím, čo budem môcť?

A keď to rozhýbeme,

budem sa pozerať, ako to odchádza.

A zanechám zvyšok nevyslovený.

Nikdy nezmením názor.

Nechaj to nevyslovené.

Nechaj to nevyslovené.

Vrieskala do studeného vetra, až kým jej niekto nevytrhol slúchadlá z uší. Prestrašene uskočila a vypúlila oči do tmy. Zakrútila sa jej hlava, pretože sa až príliš sústredila na dlhé prsty. Upútal ju najmä prostredník ozdobený prsteňom, ktorý pripomínal točiaceho sa hada s dvomi hlavami. Skrotené striebro však pokojne odpočívalo na nepokojnom článku ruky, to len ona si namýšľala čosi iné. Zadkom sa pricapila ku kovanej bráne.

„Aaaach,“ zavrnela roztúžene. Zrejme si mala svoj penis spútať a nie nechať vo výbehu. Spamätala sa a hrubým hlasom dodala: „Daj to sem!“ načiahla sa za káblikmi.

Zakrútil hlavou a jediným trhnutím odpojil slúchadlá od mobilu. „Leave it unspoken, Leave it unspoken... now,“ dospieval chalan v čiernom kabáte, skepticky sa pritom pozeral vo svetle pouličnej lampy na cyklámenový doplnok k telefónu. Ten svoj šialený prostredník opäť vedome či nevedome vystrčil. Mal možno rovnakú dĺžku ako jej Thor – kúsok zo slovnej hračky vibráthor.

Meno Róbert sa jej absolútne nepozdávalo, tak ružový kúsok, ktorý pre Radkinu verejnú a svoju súkromnú hanbu nikdy nepoužila, pomenovala po bohovi hromu, blesku a rozumu. Možno by jej frustrácia zmizla, keby použila rozum a Thora strčila do inej ako do kartónovej škatule. No mladý chlap spieval nádherne a podobný talent má len málo spoločného s... rozumom. Aj po dvoch vetách a pri pohľade na jeho ohromné ruky vedela, že viac s búrkou.

Pozrela smerom hore a takmer sa jej zastavilo srdce. Hnedé oči, hnedé vlasy, magický pohľad, erotický hlas a predsa to nebol Theo. Ale niekto, kto sa naňho sakramentsky ponášal. Thor, Theo. Theo, Thor. Strácala sa v predstavách a v menách i vďaka alkoholu. Dievčatá šaleli po takýchto chlapoch. Pomyslela si, že podobní muži nikdy neokúsia pravú lásku. Jedine, že by našli ženu, ktorá si vyreže oči alebo odreže uši. Jedno z toho, aby nemohla všetkými zmyslami vnímať ich do očí a do uší bijúcu dokonalosť. Ženy však nechcú takýchto sexi mužov – spevákov milovať, nechcú vidieť ich vnútro. Chcú s nimi prežívať príbehy, o ktorých spievajú, vymeniť hlavné aktérky vo videoklipoch. I ona sama bola zbláznená do Thea z Hurts. A teraz stála pred ňou jeho verná kópia.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Porcelánová láska.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.