Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Pomsta prichádza potichu

Lucia Braunová

Keď sa o slovo hlási minulosť

Autor: © Lucia Braunová

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Andrea Jurčová

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-89861-77-4

ISBN MOBI: 978-80-89861-78-1

Knihu venujem mojím milovaným starým rodičom
– babke Terézii, dedkovi Jozefovi, babke Alžbete a dedkovi Viliamovi v nebi.

PROLÓG

Dlho som sa rozhodovala, či tam mám ísť. Telefonovala som s Oľgou. Ach, koľko sme sa nevideli? Je to večnosť, teraz žije v Sydney, ale hoci tvrdila, že je šťastná, myslím, že mi klamala. Nevedela som, s kým sa pozhovárať, tak som zavolala jej. Vždy mi pripadala empatická a veľmi inteligentná. Poradila mi, aby som vyhľadala pomoc. Hneď som ju neposlúchla. Moja dilema trvala štyri týždne. Mesiac, počas ktorého ma trápili nočné mory. Teraz sa nachádzam tu. Už siedmykrát. Hm, mala by som sa asi cítiť lepšie, ale necítim. Neustále ma sprevádzajú nočné mory. A on mi nedá spávať. Mám pocit, že z toho zošaliem. Naposledy, keď sme sa na sedení rozprávali o samovražde, dlho som nad ňou premýšľala. Aký spôsob by bol najlepší? Otrava liekmi? Čo ak by sa to nepodarilo a museli by mi vypumpovať žalúdok? Brrr. Pustiť si žilou? Mohol by ma niekto včas nájsť a čo potom? Vyhlásili by ma za blázna. Hm, veď ním už dávno som. Záležalo by na tom? Skok z okna? Nie, na to by som sa neodvážila. Pri mojom šťastí by som prežila a ostala by zo mňa mrzáčkou. To by bolo ešte horšie ako jeho návštevy. Zatriasla som hlavou, opäť som nad ním premýšľala. Nie, nie, priložila som si dlane k ušiam a prosila, nech zmizne. Daj mi pokoj! Počula som sa.

„Slečna?“ ohlásil ma príjemný hlas. „Poďte.“

Vstala som z červeného kresla a vošla do miestnosti, ktorá sa mala stať mojím útočiskom pred všetkým zlým. „Sadnite si, prosím,“ vyzvalo ma moje záchranné koleso. „Ako sa dnes máte? Dáte si čaj?“

„Nie,“ žmolila som vreckovku, ako zakaždým. „Je mi zima.“ Osoba, ktorej som sa mala otvoriť, sa postavila, aby zo skrinky tmavého dreva vybrala hrejivú deku. Položila mi ju na plecia a ja som sa do nej zababušila.

„Ďa-ďakujem.“

„Tak, ako sa máte?“

„Celkom dobre.“ Oči spod hrubých rámov okuliarov na mňa skepticky pozreli. Odhalili ma. „Nahovno.“ V miestnosti sa ozval smiech, taký, čo vám hovorí: Veď to vidím, koho chceš oklamať?

„Stále máte nočné mory?“

„Myslíte, či ma navštevuje strýko?“

„Áno, presne to.“

„Hej, nedá mi pokoj. Asi sa z toho zbláznim. A navyše je tu Denis, veľmi ho ľúbim. Mala by som mu všetko povedať, ale nedokážem to urobiť. Hanbím sa za seba. Občas premýšľam, že sa pôjdem udať, možno by s tým strýko prestal. Ale nie som si istá. Čo si myslíte vy?“ s nádejou som čakala, že mi poradí. Namiesto toho sa mu z úst vydral hlboký ston.

„Myslím, že to by vaše ťažkosti nevyriešilo. Vy máte problém tu,“ prostredníkom si poklepal po spánku. „Musíme sa zamerať na to.“ Prikývla som. „Premýšľali ste o našom poslednom rozhovore?“

„Trochu,“ zahniezdila som sa. „Sama neviem, možno to by bolo riešenie, nie?“ Vtom sa na stole rozvibroval mobil a začal svižne tancovať. Chvíľu na to aj spievať. Sledovala som, ako po ňom siahli dlhé prsty a priložili si ho k perám.

„Áno. To som ja, počúvam,“ potom hlas stíchol. „Samozrejme, môžem. Dovidenia.“ Úsmev. Nepatril mne, ale záhadnej bytosti na konci druhej linky.

„Hnevali by ste sa, keby sme sedenie odložili na zajtra? Mám niečo naozaj neodkladné.“

„Sa-samozrejme. Ja mám kopec času,“ hodila som rukou a bezradne sa rozosmiala, pretože som si nebola istá, či sa nejaké zajtra bude konať.

KAPITOLA 1

OLÍVIA
o dva roky neskôr

Vonku sa neuveriteľne oteplilo. Ortuť teplomera sa únavne šplhala k tridsať osmičke. Tieto horúčavy boli neznesiteľné, a preto sme si pekelné hodiny chceli s mojím priateľom Lukášom spríjemniť niekde pri bazéne. Moje zamestnanie mi dovoľovalo určovať si pracovný čas podľa toho, ako chcem ja. A Lukáš vlastnil niekoľko reštaurácii, ktoré síce mal pod kontrolou, ale tiež si mohol užívať dni voľna podľa vlastného uváženia. Opatrne som chytila svoju Nokiu. Z displeja na mňa blikala fotka najlepšej kamarátky Jenny. V skutočnosti sa volala Jana, ale keď chodila na základnú školu, v triede mala štyri spolužiačky s rovnakým menom, preto si vymyslela prezývku, vraj podľa nejakej hrdinky z jej obľúbenej knihy.

„Čáááu, moja,“ pretiahla veselo. Jenny mala dvojča, no práve ona bola to bláznivé vajce. Preto sme si tak rozumeli.

„Ahoj, Jenn. Čo naháňaš?“

„Predsa teba,“ zašvitorila. „Chcem ťa s Lukášom pozvať na žúr storočia.“

„Fíha, to znie priam svetovo.“

„Tak nebudeme preháňať, ale ako vieš, s Dany oslavujeme narodky, a chceme to poriadne roztočiť.“ Ak sa mám priznať, úplne som na to zabudla. Jediný, kto to naozaj môže roztočiť, je práve Jenny. Jej sestra Danica dostala do vienka tichú povahu. Občas s ňou bola nuda. Dokonca som mala pocit, že ma príliš nemá v láske. Ako som spomínala, s Jenn si veľmi rozumieme a Danica na sestre dosť lipne. Bez nej hádam nedokáže ísť ani na záchod.

„Super, tam nesmiem chýbať. Kedy sa tá paráda koná?“

„Už tento víkend, drahá.“

„Veď to je pozajtra!“ vykríkla som.

„Dobrý postreh. Ideme na chatu na Prednú horu. Hovorí ti to niečo?“

„Uf, nie je to na konci sveta?“ Vedela som, kde ju na mape hľadať. Znamenalo to, že budem musieť vydržať v aute na zadku minimálne tri hodiny. Čo už. Pre kamarátku všetko. „Môžeš s nami rátať,“ prisľúbila som sa.

Hneď ako sme sa vrátili z kúpaliska, pustila som sa do balenia, aby som na nič nezabudla. Mala som taký zvyk, že som sa pred každou dovolenkou začala chystať týždeň vopred. Teraz som na to mala iba dva dni, tak som nezaháľala. Jenny objednala pobyt na štyri dni. Chcela z toho urobiť krátku dovolenku. Súhlasili sme, veď prečo nie. Ešte sme toto leto nikde neboli. Začínala som sa tešiť. Vtedy som ešte netušila, že to bude pekelný výlet v pravom zmysle slova.

Na druhý deň som išla do obchodu, aby som na cestu kúpila pečivo, niečo sladké a darčeky dvojičkám. Obe mali rady vonné sviečky, tak som zvolila práve tie. Jenny som vzala fialovú a Danici modrú, k tomu som pre každú pridala Merci dezert. Brázdila som uličkami obchodu a mysľou som bola s partiou pri fľaši vína. Nevedela som sa dočkať.

„Olívia?“ ktosi na mňa prehovoril. „Olívia, si to ty? Och, bože!“ zvolala pekná štíhla blondínka. Nechápavo som na ňu hľadela a snažila sa rozpoznať, o koho ide. No čím viac sa približovala, tým silnejší bol zmätok v mojej hlave. Musela som ju poznať, ak ona poznala mňa. A určite si ma nepomýlila, pretože moje meno nie je zvyčajné. V minulosti som si kvôli nemu vytrpela svoj prídel, hoci neviem, či si na mne niektoré decká len neliečili svoje komplexy. Nenávidela som ho, považovala som ho za hrozbu číslo jeden. Ale teraz som zaň bola mojej mame vďačná. V dnešnom svete sa práve jedinečnosť cení, a pri všetkej skromnosti, moje meno mi ako jedinečné pripadá.

Žena sa predo mňa postavila a vycerila oslnivo biele zuby. Jej krása bola naozaj zjavná. Priliehavé šaty zvýrazňovali pekne tvarované krivky.

„Nepamätáš sa na mňa, však?“ vyvalila na mňa oči zdobené umelými mihalnicami. Úsmev jej neschádzal z tváre.

„No...“ koktala som. „Ani veľmi nie.“

„To som ja, Blanka Hincová,“ napovedala a mne vtedy zaplo. Nemohla som uveriť, že pred sebou vidím tučnú spolužiačku zo strednej školy s dioptriami a veľmi zanedbanými zubami. Kriste! To sa mi snáď sníva! „Ale, prosím ťa,“ diskrétne sa ku mne naklonila, „hovor mi Blen. Už žiadna Blanka, ako iste chápeš.“ Chápala som až príliš dobre a z toho pocitu mi prišlo nevoľno. Túžila som sa dostať z obchodu a z jej blízkosti čo najrýchlejšie. Už som ju nechcela nikdy v živote vidieť. Blanka Hincová patrila do mojej minulosti a na určité momenty v nej som nerada spomínala.

„Uf, Blen,“ zopakovala som jej nové meno, „veľmi rada som ťa videla. Vyzeráš naozaj výborne, len, žiaľ, práve sa veľmi ponáhľam. Rada si s tebou pokecám inokedy.“

Blanka vzrušene prikývla. Zamávala som a pratala sa preč.

„Stále máš tie krásne vlasy, ktoré som ti vždy závidela,“ zakričala na mňa. Otočila som sa a z povinnosti sa usmiala. Jej kompliment mi vôbec nepadol dobre. Vlasy... vlasy patrili pod hrozbu číslo dva. V detstve niektoré decká moje ohnivo červené vlasy dráždili a dávali mi to patrične najavo. Och, ako som sa na seba nemohla dívať do zrkadla. Pripadala som si taká škaredá a mrkvová farba mojej koruny hanby mi k pocitu ohavnosti iba pridávala. Najmenej miliónkrát som túžila po vlasoch, aké má teraz Blanka. Ale dnes je všetko inak. Už by som sa ich nikdy nechcela zbaviť. Mojej tvári by iné ani nepristali. Toto som ja. Ryšavá Olívia, a ako hovorí Lukáš, tými najzelenšími očami na svete. Keď sme sa prvýkrát stretli, povedal mi, že jeho mama mala nádherný prsteň s jasne zeleným očkom, ktoré každému priťahovalo zrak. Vraj nič krajšie dovtedy nevidel, až do momentu, keď zbadal mňa.

„Farba toho šperku bola vskutku okázalá, určite by sa ti páčila. Ale farba tvojich dúhoviek je tisíc ráz jasnejšia a krajšia. Jakživ som také čosi nevidel. Musíš to počúvať asi nonstop, však?“ spýtal sa vtedy. To som ešte netušila, že to bude ten človek, ktorý zaplní prázdne miesto v mojom srdci a zacelí nalomené sebavedomie.

Lukáša som spoznala pred mnohými rokmi. Prvýkrát sme sa stretli, keď som nastúpila na gymnázium. Lukáš bol vtedy tretiak a patril k najkrajším chlapcom na škole. Svoj záujem začal hneď dávať najavo. No moja zlomená duša si to vysvetľovala po svojom. Myslela som, že je ako tí všetci z minulosti. Preto som sa mu vyhýbala, hoci som doňho bola platonicky zaľúbená. Keď som konečne nadobudla istotu a pochopila jeho zámer, bolo už neskoro. Lukáš začal chodiť s akýmsi dievčaťom. A ja som sa opäť stiahla. Po maturite odišiel študovať do Brna. Niekoľko rokov som o ňom nepočula. Veľakrát som naňho myslela a vlastne... nikdy som naňho nezabudla. A keď sa raz sčista-jasna zjavil v diskotékovom klube, kde sme s Jenny oslavovali moje promócie, bola som odhodlaná získať si ho. Samozrejme, že som sa bála sklamania. Mohol mať priateľku alebo si ma už nemusel pamätať. A ešte tu bola jedna možnosť, ktorú som sa snažila zatlačiť hlboko do svojej mysle. Jeho vtedajší záujem bol možno iba jeden veľký vtip a on si tak hladil svoje ego. No o pár minút ma presvedčil, že sú to len moje bludy.

„Olívia?“ prihovoril sa mi, keď som si schválne sadla k baru, pretože tam bol aj on. Práve objednával dva drinky a moje nádeje sa pri pohľade na poháre s modrastou tekutinou začali strácať. Neskôr mi prezradil, že jeden je pre kamaráta. „Si to naozaj ty? Kriste. Koľko to je?“ vyjavene na mňa hľadel.

„No už nejaký ten piatok,“ zažartovala som, ale on sa nezasmial. Namiesto toho na mňa neveriacky pozeral.

„Páni, si taká...“ chytil si záhlavie, aby si postrapatil tmavé vlasy. „Dopekla, si ešte krajšia ako vtedy.“ Začervenala som sa. Takúto reakciu som naozaj nečakala. „Môžem ťa na niečo pozvať? Alebo tu nie si sama?“

„Veru, sama nie,“ usmiala som sa. Na tvári sa mu zjavilo sklamanie. „Mám tu kamošku. Tamto je,“ ukázala som na Jenny, ktorá sedela za stolom a veselo mi mávala.

„Aha,“ odľahlo mu. „Čo si dáš?“

Hm, teba... prebleslo mi mysľou. „Môže byť červené víno.“

V tento deň sa začalo moje šťastné obdobie. Ale všetko má svoj koniec – aj zdanlivé rozprávky.

KAPITOLA 2

OLÍVIA

Konečne sobota. Večer som zostala u Lukáša. Dohodli sme sa, že ráno vyrazíme od neho. Lukáš na mňa neustále naliehal, aby som sa k nemu nasťahovala.

„Zlato, nie je hlúposť byť stále od seba, keď mám veľký dom, v ktorom som sám a nemám v ňom s kým zdieľať pekné chvíle?“ mraučal mi v noci do ucha, keď sme ležali v posteli.

„Veď sme neustále spolu,“ protestovala som.

„Ale ja chcem byť s tebou ešte viac,“ hlavu skryl pod paplón a zaumienil si, že ma presvedčí inak ako slovami...

„V prírode si to nechám rozležať v hlave a po výlete všetko doriešime. Sľubujem.“

Ráno som behala po celom dome a stresovala, či som všetko pobalila. V duchu som si vymenovávala všetky nevyhnutnosti: zubná kefka, oblečenie (pre každý prípad aj teplejšie, hoci hlásili horúčavy), lieky proti bolesti, kozmetiku a... Nikde som nemohla nájsť liek na astmu. Táto choroba ma sužovala už niekoľko dlhých rokov. Veľa ľudí ju vníma ako strašný hendikep, ale dá sa s ňou plnohodnotne žiť. Len treba mať po ruke zázračný sprej. Záchvaty som mala zriedkakedy, hlavne pri veľkom strese. Vždy ho nosím so sebou. Nerozumela som, ako som si ho mohla zabudnúť vziať.

„Zlato,“ prihovoril sa mi Lukáš, keď vstúpil do spálne. Popri tom si uterákom sušil svoje krátke vlasy. „Hľadáš niečo?“

„Ani nie, pretože to tu nemám.“

„Čo také?“ podišiel ku mne v osuške okolo pásu. Naklonil sa, aby ma nežne pobozkal.

„Inhalátor. Zabudla som ho doma. Bez neho nemôžem ísť.

„To je samozrejmé, že nie.“ Brnkol mi po nose a podišiel ku skrini, odkiaľ si začal vyberať oblečenie. „Skočím k tebe, ty zatiaľ počkáš na Eda, okej?“ Navliekol si krátke džínsové nohavice.

„Dobre,“ poslala som mu vzdušný bozk, ktorý mi opätoval, a zmizol za bielymi dverami. Kým sa nevrátil, prekontrolovala som opäť všetky veci. Popritom som si vybavila telefonáty ohľadne rukopisu, ktorý som písala. Volal mi môj šéf Boris.

„Ahoj, princezná.“ (Občas ma tak pekne oslovoval.) S Borisom sme dobrí priatelia dlhé roky. Ak by som nemala Lukáša a on by mi nešéfoval, som si istá, že čaro, ktoré z neho vyžarovalo, by ma úplne opantalo. Z Borisa sa pred pár rokmi stal vdovec. Jeho manželka ochorela. Neviem presne, čo jej bolo, nikdy sme sa o tom hlbšie nerozprávali. Veľmi ho to vzalo. Pamätám si, ako mi ho vtedy bolo ľúto. Keď sa zo svojej straty ako-tak spamätal, stretol Ingrid. Veľmi peknú dlhonohú psychologičku, ktorá sa mu občas montovala do práce. Aspoň on to s úsmevom hovorieval. Nepoznali sme sa dôverne, ale mala som to šťastie stretnúť ju, keď prišla v jedno poobedie za Borisom. Práve sme riešili novú obálku.

„Čo by si povedala na túto?“ ukázal prstom na monitor počítača. Videla som kovanú bránu a pred ňou ženu v klobúku, pre ktorý jej nebolo vidieť do tváre. Obloha na obrázku pôsobila pochmúrne, akoby sa ňou mali každú chvíľu prehnať hromy a blesky.

„Hm,“ zahryzla som si do ukazováku (často som to robila, keď som premýšľala).

„Liv,“ pozrel na mňa. Čelá sa nám takmer dotýkali. „Už som ti povedal, aby si to pri mne nerobila, inak za seba neručím.“ Občas so mnou flirtoval. Nebolo v tom nič vážne, ja som milovala Lukáša a on svoju Ingrid – len kamarátske doberanie.

„A ja som ti povedala, aby si ma toľko nekarhal, pretože je to dosť sexy,“ zachichotala som sa.

„Láska!“ kričal ktosi odo dverí.

„Ty potvora,“ pohrozil mi prstom a už sa staval zo stoličky, aby mohol privítať svoju priateľku. „Ahoj, drahá,“ otvoril ruky, aby mu vpadla do náručia. Keď vstúpila, prišla s ňou do miestnosti elegancia a silná vôňa parfumu. Ona mu ledabolo nastavila obe líca, aby ich pobozkal. Prišlo mi to ako zo starodávneho filmu.

„Aké bolo sedenie?“ spýtal sa jej.

„Ále,“ mávla rukou, „poznáš to, samé starosti, sťažnosti. Ale od toho som tu, nie?“ zachichotala sa a pozrela mojím smerom. Boris sa vtedy spamätal a predstavil nás. Podala mi ruku a zoširoka sa na mňa usmiala. Nevedela som s určitosťou povedať, čo mi na nej prekáža, či prílišná dokonalosť, alebo ten postoj, ktorý zaujala.

„Ahoj, Boris,“ odpovedala som mu do telefónu.

„Iba ti chcem povedať, že s Ingridkou odchádzame zajtra na dovolenku. Dva týždne tu nebudem. Ak by bolo niečo súrne, volaj mi na mobil, okej?“

„To je prekvapenie, nespomínal si. A kamže idete?“

„Sám som to netušil, Inka objednala letenky. Last minute. Odlietame na Bali. Neuveríš, ale ani sa mi nechce,“ vzdychol si.

„Ja viem, nedá sa tam lyžovať,“ podpichla som ho. Boris je vášnivý lyžiar. Skôr ako more uprednostňuje hory.

„Ty mi rozumieš najviac.“

Opäť sme flirtovali.

„Užite si to.“

„Aj ty, princezná.“

Keď som ukončila hovor, vo dverách som uvidela Lukáša. V ruke držal môj sprej. Podal mi ho, aby som si ho odložila k batožine.

„S kým si volala?“ vyzvedal a ja som premýšľala, či nás počul. Tváril sa tak zvláštne. V mysli som si premietala môj rozhovor so šéfom a usúdila, že nič nevhodné nepadlo. Ale mohol ma vidieť, ako sa vyškieram od ucha k uchu. Vlastne ako vždy, keď s Borisom komunikujem. Borisa mám veľmi rada, považujem ho za jedného z najlepších priateľov, je pre mňa niečo ako rodina. Vydal mi môj prvý román. Dal mi šancu a veril mi v čase, keď som o Lukášovi iba snívala. Veľakrát mi pomohol a stál pri mne. Vždy sa mi ako muž páčil, ale mali sme profesionálny vzťah a v čase, keď som nikoho nemala, bol ženatý. A ja som bola šestnásťročné plaché dievča, ktoré sa s mamou prisťahovalo z Čiech. Sotva by si so mnou pri osemročnom vekovom rozdiele niečo začal.

Pred domom zastavilo čierne Subaru a Lukáš zmenil tému: „Zlato, Edo je tu,“ tleskol rukami a potom si o seba pošúchal dlane . „Hor sa na výlet.“ Obaja sme vyšli na dvor, aby sme ho privítali. Z auta vystúpil náš veselý a vždy vtipný Edo. Jeho modré oči sa neustále usmievali. Mal láskavú tvár, ktorú lemovali plavé a večne strapaté vlasy. Svoju divokú povahu krotil na futbalovom ihrisku, čo sa mu odzrkadľovalo aj na postave. Rovnako aj môj Lukáš bol vášnivý športovec a za kamarátom vôbec nezaostával.

Edo dvihol ruku na pozdrav a obišiel auto, aby mohol otvoriť dvere spolujazdca. Vedeli sme, že má novú známosť, no nikto ju ešte nevidel. Všetkých nás zožierala zvedavosť. Chceli sme poznať dievča, ktoré si získalo jeho dobré srdce. Z auta vystúpila žena v slamenom klobúku, z ktorého jej vytŕčali blonďavé vlasy. Hm, fyzicky sa k sebe budú s najväčšou pravdepodobnosťou hodiť, prebleslo mi mysľou. Bola k nám neustále otočená chrbtom, tak som mala možnosť zatiaľ zhodnotiť iba jej pozadie. Štíhla, vysoká asi ako ja (meter šesťdesiatpäť), odetá v krátkej džínsovej sukni a v tielku.

Keď sa tá príťažlivá postava otočila, takmer mi spadla sánka. Akosi som nechcela veriť tomu, čo vidím. Tá osoba ma bude prenasledovať asi do konca života. Blanka Hincová, kriste! To nemôže byť pravda. Tento deň sa začínal naozaj perfektne. Ak som nechcela kaziť atmosféru, nezostávalo mi nič iné, len si nasadiť masku a nestiahnuť ju najbližšie štyri dni.

„Olívia, to snáď nie je pravda!“ skríkla. Presne toto som si sama pre seba hovorila pred chvíľou ja. „Si to ty?“ Blanka na mňa vypúlila svoje okále lemované tou umelinou a cupitala ku mne v ihličkách. Do hôr a vysoké podpätky? Berie si nenápadnú zbraň, ak by ju napadol medveď? Pokrútila som hlavou a začínala pochybovať o jej zdravom rozume.

„To je náhoda, čo?“ vypadlo zo mňa sucho, no úsmev na perách som si stále držala.

„Skôr osud.“ Vrhla sa mi okolo krku. Takmer ma zadusila a mne prišlo toto divadielko naozaj smiešne. Keď konečne skrotla, pozvala som ich dnu. Edo mal lepšiu náladu ako zvyčajne. Zrejme ho potešilo, že z nás budú najlepšie kamarátky. Blanka sa tak aj naozaj tvárila. Cestou do domu mu stihla povedať, že sa poznáme a vraj sme si kedysi úžasne rozumeli.

„Ahoj, Lukáš,“ pozdravila ho vzrušene a mne chvíľu nedochádzalo, odkiaľ ho pozná, pretože som ešte stále bola ohúrená, ako povedala ona, osudom. Lukáš na ňu spýtavo pozrel. Potom venoval jeden dlhý pohľad mne, ktorý hovoril niečo ako: kto je toto bláznivé dievča? Totiž, všade jej bolo plno. Stala sa úplne iným človekom. Už ani nekoktala, to som si všimla už v obchode.

„Luky,“ chytila som ho za plece, „toto je Blanka Hi...“

„Blen,“ opravila ma Hincová.

„Blanka Hincová,“ pokračovala som, „ale pre prítomnosť aj budúcnosť už Blen. Moja spolužiačka zo strednej. Pamätáš si ju?“ Zdalo sa, že vôbec nevie, o kom je reč. Jednak teraz vyzerala úplne inak ako v školských časoch, a jednak sa Lukáš nezaujímal o nižšie ročníky. Vždy mi vravieval, že ho kuriatka nezaujímali, iba jedno jediné. „Ty,“ brnkol mi zakaždým po nose.

„Potom ti to vysvetlím,“ šepla som mu do ucha. Lukáš oboch viedol do kuchyne. Ja som uvarila štyri kávy. Najradšej by som sa niekam prepadla, ale už nebolo úniku. Musela som to pretrpieť. Dúfala som, že si na jej prítomnosť zvyknem, prípadne ju budem úplne ignorovať, ale obávala som sa, že mi to nedovolí. Celú dobu, čo sme sedeli za stolom, neustále brblala. Ústa sa jej nezatvorili. Kedysi tichá Blanka a teraz akási urečnená Blen. Je vôbec možná takáto premena?

O polhodinu mi zazvonil telefón. Z displeja na mňa vykukla Jennina fotka.

„Drahá, môžeme vyraziť?“ spýtala sa vzrušene.

„Jasné, čakáme len na tvoje pokyny,“ zasmiala som sa. Zrak mi padol na Lukáša, ktorý ma sledoval. Vzápätí som si všimla, že Blen naňho čumí. To ma rozhnevalo. Nemusela by to robiť tak okato, keď už sa naňho tak veľmi potrebuje dívať. Koza!

„O desať minút na benzínke.“

„Rozkaz, šéfe.“

„Môžeme štartovať,“ oznámila som, keď som s Jenny ukončila hovor. Edo sa okamžite postavil, aby Blen potiahol stoličku. Robil zo seba dokonalého džentlmena. Vôbec mi to k nemu nesedelo. Edo je milý, ale na zdvorilosti nikdy nebol. S Lukášom sme na seba udivene pozreli a mysleli na to isté. Na čo sa tu Edo hrá?

O malú chvíľu sme sa všetci stretli na dohodnutom mieste. Zo strieborného auta vystúpila Jenny a za ňou jej dvojča Danica. Bol na nich zaujímavý pohľad. Hoci boli jednovaječné, rozpoznali by ste ich okamžite. Danica rada jedla všetko, čo nezjedlo ju, a bolo to na nej poznať. Jenny sa stravovala zdravo a každé ráno chodievala behať. Mnohokrát som sa Danici čudovala, prečo so sebou niečo neurobí. Neboli odlišné len navonok, rozdielne mali aj povahy – Jenn bláznivá a večne usmiata a Danica takmer vždy namosúrená a vážna. Niekedy mi Roba bolo ľúto, ale Lukáš ma vždy zahriakol a povedal: „Nikto mu nedrží devinu pri hlave, aby s ňou zostával.“ Mal pravdu.

„Ahoj, moja,“ vrhla sa mi okolo krku Jenn. V pätách mala Vila – nového nápadníka. Tvrdila, že sú len kamaráti, ale veľmi som tomu nechcela veriť. No na druhej strane by mi určite neklamala. Ak ich vzťah aj bol čisto kamarátsky, neznamenalo to, že sa z toho nemôže vyvinúť niečo hlbšie. Vila sme poznali pár týždňov. Objavil sa v našej partii sčista-jasna, Jenny ho k nám priviedla. Nikomu neprekážalo, že je tichý, skôr sme ho často prehliadali.

Danica zostala postávať pri aute a iba apaticky zakývala. Robo sa k nám rozbehol.

„Ahojte,“ Lukášovi potriasol rukou a na mňa žmurkol. Edo nám predstavil svoju novú lásku, na ktorej išli chlapci oči nechať.

„Tak čo, ideme na to?“ spýtal sa Lukáš.

„Jasnéé,“ pretiahla Jenn, „vraj to tam vyzerá prudko luxusne!“

„Tak to znie sľubne. Neviem sa dočkať,“ zahlásila som. Nasadli sme do auta a vybrali sa v ústrety dobrodružstvu – okrem oslavy dvojčiat nás čakali aj túry a skúmanie okolia.

Celou cestou sme mali zadnú kulisu – mľaskanie Eda a Blen. Začínala som ľutovať, že s nimi sedíme v jednom aute. Hoci bolo priestrannejšie a bezpečnejšie, tieto výhody by som oželela, ak by som nemusela počúvať zvuk vzájomného skúmania ich ústnych dutín.

„Vydrž, zlato, už len necelá hodina,“ upokojoval ma Lukáš, keď zbadal, že mi dochádza trpezlivosť. Na druhej strane som bola rada, že sa s Blen nemusím rozprávať, pretože by určite mala hlavné slovo.

Vilo, ktorý šoféroval pred nami, hodil smerovku doprava. Lukáš ho nasledoval. Poznal cestu, pretože, ako sme sa dozvedeli od Jenny, Viliam mal niekde v tejto oblasti starých rodičov.

Vošli sme na lesnú cestičku.

„Nedávno pršalo,“ povedal Lukáš. Vzduch po daždi je úžasný. Nikdy som sa ho nemohla nabažiť. Rovnako aj teraz. Vystrčila som hlavu z okienka a dýchala vôňu lesa. Edo s Blen zvedavo vykúkali tiež. Zrejme ich už prestalo baviť to divadlo.

Po niekoľkých metroch sme sa ocitli na zelenom priestranstve. Rozhliadala som sa a všimla si budovu pred nami. Vôbec nevyzerala vábne. Nerozumela som, prečo sme tu zastali. Vystúpila som z auta a išla zistiť, aká je situácia. Jenn rozhadzovala rukami a z jej gest som vyčítala niečo ako: tak vitajte! Neveriacky som podišla k nej.

„Jenny? Prečo sme zastali?“

„No,“ začala prešľapovať z nohy na nohu a ja som začínala tušiť, že nie je všetko podľa plánov. „Zmena. Rezerváciu nám zrušili, budeme musieť zostať tu.“

„Robíš si srandu?“ vypleštila som oči.

Aj ostatní neveriacky pokukovali po okolí. Blen nahnevane povedala: „Tu budem len cez moju mŕtvolu.“

Musela som jej dať za pravdu. Pred nami sa týčila vysoká ošarpaná budova. Niektoré sklá v okeniciach boli povybíjané. Na prízemí boli mreže, čo v nás vyvolávalo zvláštne pocity. Strecha si hádam pamätala ešte predminulé storočie. A fasáda bola pokreslená rôznymi nemotornými nápismi. Zrejme si tam pouliční umelci skúšali svoje vlohy. Areál ohradzoval hrdzavý plot. Vchodové dvere priam kričali, že za sebou skrývajú hrôzu, a aby sme sa o tom presvedčili, mali sme zdolať aspoň milión schodov. Budovu obkolesovali po všetkých stranách tmavé stromy, čo umocňovalo ten strašidelný dojem. Mala som obrovskú chuť otočiť sa a utiecť, hoci aj po vlastných. Ale keď som pozrela na výraz mojej kamarátky, prešlo ma to. Videla som, že ju to mrzí. Hm, snáď to nebude také hrozné. Akosi som nemohla veriť, že v tej budove ktosi je, a už vôbec nie, že je ubytovaný. Pozrela som do starých okien, či neuvidím, že nám niekto kýva a nadšene nás volá dnu, no nikto tam nebol.

Vtom sa Jenny veselo rozosmiala. „Dostala som vás!“ skríkla. Všetci sme na ňu pozreli, okrem Vila. Ten sa usmieval od ucha k uchu.

„Jasné, že tu nebudeme,“ vysvetľovala plná vzrušenia. „To mal byť vtip.“

„Prosím?“ spýtala som sa napoly nahnevane. V skutočnosti mi neuveriteľne odľahlo.

„No, Vilo mi spomínal, že po ceste je strašidelná polorozpadnutá budova, ktorá kedysi slúžila ako liečebňa, a mne napadlo, že vás trošku postraším.“

„To sa ti podarilo,“ utrúsil Robo.

„Ja som tomu ani na sekundu neverila,“ otrávene dodala Danica.

„To iste, ty svojej sestričke zhltneš všetko,“ odpovedal jej Robo sarkasticky a pozrel na mňa. Danica na Roba škaredo zagánila a jeden pohľad venovala aj mne. Robo ju vždy vedel odpísať. Niežeby som mu to schvaľovala, ale občas si to zaslúžila.

„Fakt ste mi uverili?“

„Hej,“ priznala som.

„Zlato, myslíš to vážne?“ Lukáš ma chytil okolo pása.

„Vyzerám, že žartujem?“

„Dobre, dievčatá si vystrašila, nás pobavila, môžeme ísť,“ zahlásil Edo. Lukáš prikývol a Robo hodil rukou. Vilo to všetko pobavene sledoval a ja som tušila, že je v tom namočený.

„Ty si to vedel,“ štuchla som ho do ramena.

„Nieeee.“

„On mi dal tip a ja som sa ho chytila,“ priznala Jenny.

„Ty zradkyňa,“ povedal jej stále vysmiaty Vilo. Jenny mu poslala vzdušný bozk a on jej ho opätoval. Nasadli sme do auta a vybrali sa za sľúbeným dobrodružstvom. O pár kilometrov Vilo vybočil na diaľnicu, po ktorej sme išli ešte necelú hodinu. Rutinná jazda a hukot motora ma uspali. Prebrala som sa, až keď Lukáš vybral kľúčik zo zapaľovania. Tentoraz som mala na okolie oveľa príjemnejší pohľad. Vystúpila som z auta. Stáli sme na parkovisku pred krásnym novým hotelom. Žiadne mreže, rozbité okná ani dlhočizné schody. Nálada nám stúpla o niekoľko stupňov. Tesne pod strechou sa vynímal pekný názov: Nočná hviezda.

Neuniklo mi, že parkovisko je takmer prázdne. Okrem našich áut tam stálo iba jedno vozidlo. Začínal víkend, preto som sa nad tým pozastavila. Nielen parkovisko, ale aj celý hotel zíval prázdnotou. Narazili sme nanajvýš na personál a jeden manželský pár – postarší muž s vysokou silikónovou kráskou, ktorá mala tiež ihličky ako Blen. Ach, tá Blen, môže to byť taká náhoda? Po strednej škole sa po nej zľahla zem a teraz chodí s mojím kamarátom a prišla do našej partie...

KAPITOLA 3

BLEN

Celé roky som čakala na tento okamih. Chcela som vedieť, čo budem cítiť, keď znova stretnem jednu z nich. A teraz som s ňou na chate. Aj keď bola zo všetkých najmenej odporná, patrila do nepríjemnej minulosti aj do tých strašných spomienok. Celý ten čas som im to chcela vrátiť – pozerať sa im do očí a vidieť v nich prekvapenie. Vedela som, že moja premena bude šokujúca. Z veľmi škaredého káčatka sa stala labuť.

Udivená tvár Olívie mojej duši urobila dobre. Nespoznala ma, presne ako som predpokladala. Dostala som možnosť hrať sa na niekoho úplne iného a hádzať jej polená pod nohy. Mohla som sa postarať o najväčšiu nočnú moru jej života bez toho, aby vo mne spoznala kedysi Blanku Hincovú. No už je neskoro, pretože vie, kto som! O to lepšie!

Olívia. Pamätám si na to, ako sme sa spoznali. Bol začiatok roka a prvý ročník na gymnáziu. Desila som sa tohto dňa. To som ešte netušila, že posmešky, ktorými ma zahŕňali spolužiaci na základke, boli nič oproti tomu, čo ma čakalo.

Olívia podišla k mojej lavici. Dodnes si pamätám jej nesmelú vetu: „Ahoj, môžem si k tebe prisadnúť?“ Nemohla som uveriť, že si ma niekto všimol a rozprával sa so mnou. Nevadila jej moja nehorázna nadváha, ani dioptrie a nepekné pupáky. Dokonca so mnou preberala aj školu a knihy. Dozvedela som sa o nej, že píše príbehy. V šestnástich rokoch jej mal vyjsť prvý román.

Potom sa naše krátke kamarátstvo skončilo. Dostala sa do partie hnusných dlhonohých namyslených fiflien a premenila sa na ich obraz.

Teraz som tu rovnako štíhla a príťažlivá, ako bola ona aj jej kamarátky. A tie nádherné vlasy! Ako som po takých vždy túžila! Ale aj tie moje sú teraz úžasné. Musela som si síce dopomôcť farbou, ale namiesto šedých vlasov mám krásne pevné plavé pramene. Po maturite som odišla a bolo to to najlepšie, čo sa mi mohlo stať. Dostala som možnosť ísť pracovať do Londýna ako au pair. S vierou, že sa oslobodím od pekla na Slovensku, som nezaváhala ani na moment a vycestovala. Tie roky šikanovania na mne zanechali následky. A môj otec, ktorý bol stále naliaty v liehu, mi vôbec nepomáhal. Presne viem, kedy sa začalo všetko kaziť. Keď mi zomrela mama, otec začal chľastať. Bola som zakríknutá a stále som priberala, pretože mojou jedinou útechou bolo jedlo. Stala sa zo mňa okuliarnatá ropucha. Okrem otca mi život začali strpčovať aj decká v škole. Ako sa hovorí, zvyk je železná košeľa. A ja som si naozaj zvykla. No Londýn ma naučil vážiť si samu seba a užívať si život. Presnejšie, moja domáca. Krásna elegantná dáma, ktorá mi ukázala, že aj zo mňa môže byť pekná žena. Pod jej odborným dohľadom (bola profesionálna trénerka) som začala chudnúť. Nasledovali návštevy kozmetičky, kaderníčky a masérky. Nakoniec som dioptrické okuliare zahodila do koša. Šosovky sa stali mojím najvernejším priateľom. Po ročnej premene sa zo mňa stal nový človek. Caren budem navždy vďačná. Možno sa pýtate, prečo som sa vrátila naspäť. Otec dostal rakovinu pečene (aké prekvapivé). Napriek tomu, čo všetko mi urobil, som mala pocit, že sa oňho musím postarať. Keď pol roka po mojom návrate zomrel, cítila som sa zvláštne. Nebola som smutná, ale nemala som ani radosť. Zostal mi po ňom veľký byt a dom po starých rodičoch. Nehnuteľnosti som predala a kúpila si vo svojom rodnom meste luxusný trojizbový bytík a zostala v ňom žiť, odhodlaná postaviť sa minulosti a aj ľuďom, ktorých som sa kedysi tak bála.

Keď som pred pár týždňami stretla Eda (chlapca zo strednej školy – patril medzi najkrajších chalanov spolu s Lukášom) vedela som, že prišla moja šanca. Na Eda som sa dlho usmievať nemusela. Chytil sa ako mucha na lep. Potrebovala som sa dostať do ich partie. Vedela som, že Olívia je jeho kamarátka – vypátrala som ich na facebooku. Túžila som sa s ňou stretnúť tvárou v tvár. Vďaka Edovi som sa im mohla pomstiť. Pomstiť za všetky tie slzy. Viac ako s Olíviou som sa chcela stretnúť s Michalou. Najhnusnejšou a najodpornejšou z nich. No to už sa nestane. Škoda. Michala vypadla z hry, Klára žije kdesi v Texase a Oľga v Sydney. Zostala tu jediná z nich, Olívia, to najmenšie zlo, ale mala smolu. A ja aspoň nejaké šťastie. Olíviu som vôbec nemusela vypátrať a moje spustošené ego nemuselo dostať šancu postaviť sa pred prízrak z minulosti.

Teraz som tu stála po boku muža, ktorý ma nepriťahoval, zato jeho spolužiak a priateľ tej diablice áno. Lukáš sa páčil asi každej dievčine na škole a ja som nebola výnimkou. No každá vedela, že sa zabuchol do Olívie, ktorá naňho kašlala. Ako vidím, stará láska nehrdzavie a Lukáš sa nevzdal. No nič netrvá večne, ani ich láska nebude. Ešte som nebola rozhodnutá, ako to všetko Olívii spočítam, ale možno to skúsim cez Lukáša, takto to bude možno ešte bolestnejšie. Pre ňu určite...

Stáli sme na recepcii, kde jediná živá duša, okrem tých našich, bola recepčná. Tvárila sa ako na kare. Hotel síce kričal exkluzivitou, ale zíval prázdnotou. Pripadalo mi to zvláštne. Takýto hotel a v lete prázdny? Snáď tu nestraší! Striaslo ma.

„Čo je, kráska?“ Edo ma pobozkal na krk. Jemne, nie príliš nápadne, som sa odtiahla a pritom nespúšťala oči z Lukáša. Ten mal zatiaľ pohľad nalepený na Olívii. To nevadilo, ešte som len začínala.

„Neviem...“ obzerala som sa okolo seba, „je tu tak prázdno.“

„Aj ty si si všimla? Neboj, my to roztočíme, pusinka,“ oblizol mi ucho. Brr, prečo mal potrebu neustále sa na mňa lepiť?

„Edo,“ podišla k nám Jenny a podala mu dve karty, ktoré slúžili namiesto kľúča. „Budete mať izbu 206, hneď vedľa Liv a Lukáša.“

Liv... znechutene som si tie tri písmenká prehodila v ústach. Žiadna Liv, Olívia! Alebo ak bude chcieť, skazená Oliva.

„Vďaka,“ Edo vzal kartičky a strčil si ich do zadného vrecka. Jennina sestra, vraj dvojča, bola hnusná odutá krava. Neustále na mňa zazerala, ale jej zákerného pohľadu sa ušlo viac Olívii. Ešte sa mi mohla hodiť. Všimla som si, že Olívia a Jenny sú dobré kamarátky, a jej sestre sa to nepáči. Cítila som vo vzduchu závisť. Jedna – nula pre mňa. Jej frajer Robo bol celkom milý. Stále, keď sa nám stretli pohľady, sa na mňa usmial. Ale s Lukášom sa merať nemohol.

KAPITOLA 4

OLÍVIA

Vstúpili sme do izby 207. Nebola som nadšená, že nás ubytovali hneď vedľa Eda a Blen. Ale ak by sme mali izbu hoci aj na inom poschodí, mojej nálade by to nepomohlo. Miestnosť vyzerala krásne. Bola úplne na konci chodby, čo bola obrovská výhoda, pretože okrem okna sme mali oproti posteli veľký balkón. Nábytok dýchal luxusom, ako všetko v hoteli. Masívne tmavé drevo kontrastovalo so žltými stenami a béžovými závesmi. Najviac ma zaujímala kúpeľňa, pretože s Lukášom sme radi trávili spoločné chvíle vo vani. Trochu ma sklamalo, že máme sprchový kút, ale na druhej strane sme získali masážnu stenu v ňom. Zvalila som sa na čerstvo opraté návliečky a vdychovala príjemnú vôňu. Lukáš sa ku mne pridal.

„Kto je tá baba?“ spýtal sa zrazu. Vedela som, že má na mysli Blen.

„Spolužiačka zo strednej. Blanka Hincová.“ Lukáš pokrútil hlavou. Vôbec netušil, o kom rozprávam.

„Taká tučná okuliarnatá. Určite by si vedel, keby ju vidíš na fotke. Keď prídeme domov, nejakú ti vyhrabem.“

„Tučná, okuliarnatá,“ premýšľal nahlas.

„Presne. Nosievala taký zelený kabát. Zuzina mama ho vyhodila a na druhý deň v ňom prišla do školy Blanka. Zuza ho spoznala, pretože na ramene mal veľký tmavý fľak. Tak ju decká začali volať zelená ropucha.“

„Jáj, viem. Matne si na ňu spomínam. Ale to nemôže byť ona.“

„Ver mi, je to ona,“ povedala som vážne a v duchu si želala, aby to bol iba sen. Bezvýznamný, taký, na ktorý po prebudení zabudnete.

„To je brutálna premena,“ skonštatoval.

„Je,“ hľadela som do prázdna. „Brutálna,“ zopakovala som. Zákerná náhoda. Moje myšlienky prerušilo zvonenie telefónu. Vyskočila som na nohy.

„Zlato, nedvíhaj to,“ žobronil Lukáš a naťahoval ku mne ruky. Z kabelky som vytiahla telefón.

„Toto musím vziať,“ pošepla som Lukášovi a vzdialila sa do kúpeľne.

„Ahoj, Ingrid,“ pozdravila som šéfovu priateľku.

„Olívia,“ prihovorila sa milo. „Prepáč, že ťa vyrušujem, keď máš voľno. Ale Boris mi prikázal, aby som ti zavolala a zistila, či budeš vedieť dodať do konca mesiaca rukopis. Vieš, Boris ho chce dať na vianočný trh,“ sypala zo seba. Kriste! Vianoce sú až o päť mesiacov! Ale chápala som to, pred sviatkami toho bolo vždy najviac, no nebola som si istá, či koncom augusta bude román dokončený.

„No...“ koktala som, ale nechcela som sa vyhovárať. Ak sa Boris niečo pýtal, nerobil to preto, že by chcel úprimnú odpoveď, ale preto, aby ste to do bodky splnili. „Určite,“ zaklamala som a vzápätí si dala predsavzatie, že to musím stihnúť, aj keby sa všetky klávesnice a písacie stroje na svete pokazili. Zostali mi ešte ruky a pero.

„Super. Teším sa. Uži si. Pa.“

Z tohto rozhovoru som zostala rozladená, ale Lukáš sa postaral o to, aby som bola opäť vo svojej koži...

Po tom, čo sme sa všetci vybalili, stretli sme sa na chodbe a dohodli sa, že pôjdeme do sauny. Nielen tam nikto nebol, ale ani v reštaurácii. Okrem toho páriku, ktorý sme videli, a nás nebol v hoteli ubytovaný žiaden iný hosť. Vedela som, že to nič neznamená, ale nepríjemný pocit ma neopúšťal.

Navečerali sme sa a všetci ôsmi skončili na izbe Jenny a Vila (bola najväčšia).

„Tak, decká, čo budeme robiť?“ premýšľala Jenny.

„Piť, chľastať a sexovať,“ vypadlo z pripitého Roba.

„Prestaň!“ znechutene ho okríkla Danica.

„Náhodou,“ zapojil sa Edo, „to je skvelý nápad.“

„Čo konkrétne máš na mysli?“ spýtala som sa. Blen si sadla k Edovi a hladkala mu záhlavie. Pozrela sa naňho a čakala, čo z neho vypadne.

„To sexovanie.“

„Akože každý s každým?“ vyprskla som znechutene. Vedela som, že žartujeme, ale táto predstava sa mi protivila.

„Nie,“ Robo sa postavil. Danica naňho obdivne hľadela. Kriste, bola doňho šialene zbláznená, no on si to nevážil. Ju si vôbec nevážil. Neustále si z nej uťahoval. „Vymeníme si partnerov,“ prehlásil celkom vážne.

„Robo, prestaň!“ okríkla ho Jenny.

„Nechaj ho dohovoriť,“ Danica na sestru zazrela. „Láska, povedz, s kým sa chceš vymeniť?“ Nenávistne pozrela na mňa.

„Chce...“ Robo sa zapotácal a sadol si na posteľ. „S nikým,“ začkal. Zamyslela som sa nad tým, kedy sa stihol tak opiť, a spomenula som si, že počas večere miešal vodku s pivom. My sme hrali biliard a on nás celú dobu pozoroval pri pohári vína, ktoré z neho mizlo a zase sa objavovalo. „Však teba by nikto nechcel,“ rozrehotal sa. Priznám sa, prišlo mi to smiešne, ale našťastie som sa udržala.

„Tak, kamarát,“ podišiel k nemu Edo, kývol na Lukáša, aby mu s ním pomohol. „Myslím, že už máš dosť.“ Obaja ho podopreli a zobrali do izby. Danica tam sedela ako zmoknuté kurča. Prišlo mi jej ľúto.

„A čo,“ rozdrapoval sa Robo, „hádam by ste ju chceli?“ Išla som za nimi, aby som im otvorila dvere. „Kurva, prečo ja nemôžem mať takú samicu ako ty, Lukáš,“ započula som pripitého Roba. Prekvapilo ma to. Hoci sme spolu kedysi chodili, neprikladala som tomu nikdy význam, pretože to boli iba dva týždne a ďalej ako k puse sa to nepohlo. A zrejme preto na mňa Danica tak žiarlila. „Edo,“ Robovi sa začkalo, „ty kde si splašil tú kosť?“

„Stačilo, kamoš,“ napomenul ho Lukáš.

Vrátila som sa do izby, kde panovala pochmúrna nálada. Chalani prišli o pár minút tiež a mne odľahlo, že už mám Lukáša pri sebe. Začali sme hrať sedmu. Postupne sa nálada vylepšila. Bola som rada, pretože som sa bála, že tento večer bude úplné fiasko. Danica s nami nehrala. Pozerala televízor a po chvíľke sa postavila a odišla. Vyhovorila sa, že ju bolí hlava.

„Správa sa k nej ako hulvát,“ Blen prerušila ticho. „Vždy je takýto?“ pozrela na mňa, hoci neviem prečo.

„Vždy nie, iba keď je ožratý,“ vysvetľovala Jenny.

„Hm, nechápem, prečo s ním je,“ krútila hlavou. „Ja by som ho po prvom takom výstupe kopla do zadku.“

„Láska,“ Edo objal Blen, „to je láska.“ Vášnivo ju pobozkal. Ach, mohli by si to nechať za dvere izby.

„Už ma to nebaví,“ vzdychla Jenny. „Poďme robiť niečo zaujímavejšie.“

„No tak navrhni,“ vyzvala som ju. „Ľahko je lamentovať. Vymysli niečo.“

„Ja neviéém.“

„Nie je čudné, že hotel je prázdny?“ zamiešala sa do nás Blen. „Luxusný a uprostred prírody. Niečo mi tu nesedí,“ tvárila sa, že úpenlivo premýšľa. „Možno tu straší,“ vykríkla.

„Ak aj, tak dostrašilo,“ štuchol do nej Edo. Ona sa naňho nechápavo pozrela. „Každé strašidlo by sa tvojho výskania zľaklo,“ vysvetlil jej.

„Haha. Miláčik, viem, že sa snažíš byť vtipný, ale akosi ti to nejde.“ Hm, nesúhlasila som. „Nepoznáte nejaké strašidelné historky?“ pozrela na Eda, Jenny, mňa, Vila a najdlhší pohľad venovala Lukášovi.

Ten iba mykol plecami. „Ja na také kraviny neverím.“

„Ani ja, to sú báchorky pre deti, aby poslúchali,“ prisvedčil Edo.

„Ja si to nemyslím,“ zapojil sa do debaty Vilo. „Jeden príbeh poznám.“ Pôsobil na mňa ako tichý typ, preto ma jeho reakcia zaskočila.

„Tak nás presvedč,“ vyzval ho Lukáš, hoci už teraz neveril ničomu, čo Vilo povie. Lukáš bol úplne racionálny muž, veril iba tomu, čo je vedecky či inak logicky podložené. Žiadne duchariny a ani zázraky podľa neho neexistovali.

„Tak,“ Vilo sa pohodlne usadil.

„Počkať,“ Jenny vyskočila z postele a utekala niečo hľadať do kufra. O chvíľu prišla so sviečkou a zapaľovačom. Zhasla svetlo a zapálila kahanec. „Tak a môžeme začať.“ Lukáš s Edom pokrútili hlavami. Blen sedela oproti mne. Plamene jej olizovali tvár a ja som jej videla priamo do očí, ale tie nepozerali na mňa, ale na Lukáša. Príšerne mi to začínalo liezť na nervy. Mala som sto chutí jej vynadať, ale zdržala som sa, aj kvôli Edovi. Cítil by sa trápne a ja by som zo seba urobila žiarlivú fúriu. „Môžeš začať,“ vyzvala Jenny Vila a pohodlne sa usalašila po jeho pravom boku.

„Stalo sa to mojej dobrej kamarátke,“ obhajoval sa.

„Nevadí, počúvame ťa,“ povedala som, „už začni.“

„Mala brata a ten bol bezhlavo zamilovaný do akéhosi dievčaťa.“ Naše pohľady sa stretli. Tváril sa vážne a priam strašidelne. Snažila som sa z jeho výrazu rozlúštiť, či to hovorí naozaj, alebo si z nás strieľa. Ak by začal príbeh rozprávať Edo alebo Lukáš, vedela by som vopred, že to bude nejaká vymyslená somarina. „Bol ňou úplne posadnutý. Jej fotky mal nalepené všade. Neustále o nej svojej sestre hovoril.“

„Ako sa volá?“ prerušila ho Blen.

„No...“ koktal, „netuším.“

„Nevieš, ako sa volá tvoja kamarátka?“ neveriacky sa spýtala Jenny.

„Jáj,“ Vilo sa poškriabal na záhlaví. „Volá sa...“ Zdalo sa mi, že premýšľa. „Jana.“

„Ups,“ Jenny si dlaňou prikryla ústa. „Ja to nie som,“ zasmiala sa.

„Môžem?“ spýtal sa nervózne Vilo. Nepočkal na odpoveď a pokračoval: „Proste jej mal plnú hlavu. Nedokázal ani jesť. Tá baba mu úplne učarovala. O jeho citoch vôbec nevedela. Dlho sa odhodlával na veľký krok. Plánoval to týždne. Nakoniec nadišiel ten deň, keď ju chcel osloviť. Počkal na ňu po vyučovaní. Na schodisku sa jej prihovoril. Chvíľu sa rozprávali len tak o škole, o tom, kam pôjdu na vysokú, o počasí. Bol v siedmom nebi. Hlas sa mu triasol a nemohol uveriť tomu, že sa to stalo. Potom ju pozval na kávu. No ona odmietla... A z toho mu preplo.“

„Čože?“ neveriacky som sa spýtala. „Preto, že s ním nechcelo ísť to dievča na rande?“

„Áno. Vieš, ona ho vysmiala. Bol z toho hotový.“

„Stále čakám na to bu bu bu,“ vypadlo z Eda.

„Nebuď netrpezlivý,“ pošepla Blen a pobozkala ho.

„Už viem, chodil ju strašiť!“ zasmial sa Lukáš.

„Pst,“ priložila som mu prst na ústa, „oproti spí Robo s Dany.“

„Necháte ma dohovoriť a dozviete sa.“

„Okej, pokračuj,“ vyzval ho Luky.

„Lukáš, nie si tak ďaleko od pravdy.“

„Pch.“

„Myslím to vážne. Chalanisko to psychicky nezvládol a odpravil sa.“

„Odpravil?“ zopakovala Blen. „Ako?“

„Jana o tom veľmi nechcela hovoriť. Nepovedala mi, ako zomrel. Ale po pár dňoch sa tej kočke začali diať čudné veci. Počula kroky, hlasy. Stávalo sa, že jej padali veci. Len tak bez prievanu a akéhokoľvek cudzieho pričinenia. V ušiach jej pískalo a mala pocit, že ju niekto prenasleduje.“

Vila sme počúvali s otvorenými ústami. Ja, Jenny a Blen. Chalani sa uškŕňali. Neverili mu ani slovo. Zato ja áno a dievčatá tiež.

„A kde je teraz tá baba?“ položila som nesmelo otázku, ktorú som vzápätí oľutovala.

„Leží na psychiatrii a stále ju máta.“

„Br,“ Jenny striaslo. Vtom niečo vrazilo do zárubne a všetky sme zborovo vykríkli. Srdce som mala takmer na jazyku. Otvorili sa dvere a dnu vpadol ešte stále pripitý Robo. Vydýchli sme si, ale Vilove rozprávanie vo mne zanechalo nepríjemný pocit.

„Hej,“ ukázal na nás prstom, „ako to, že vy ste tu a ja tam?“ Prst namieril k otvoreným dverám svojej izby.

„Poď k nám,“ zavolal ho Lukáš, „išiel si si zdriemnuť. Vidím, že už si v pohode. Prisadni si. Máme tu duchársku seansu.“ Zachichotal sa.

„Čo do...“ začkal. Prišlo mi smiešne, ako sa tam kymácal zo strany na stranu. Ešte bol stále na mol, ale už sa ako-tak dokázal udržať na nohách. „Du... čo?“ Spravil krok k nám, aby sa zvalil na posteľ medzi mňa a Lukáša.

KAPITOLA 5

OLÍVIA

„Páni, včera ma Vilo dobre vystrašil,“ povedala mi Jenny na druhý deň v saune. Po raňajkách sme sa rozhodli, že si pôjdeme užiť vitálny svet hotela. Robo vyspával na izbe opicu a Danica ho strážila. Ostatným sa nechcelo potiť, tak zvolili vírivku.

„Ani nevrav. Celú noc som videla strašidlá.“

Jenny sa zachichotala. Pozorovala som ju a premýšľala nad ňou a Vilom.

„Máte spolu niečo?“

„Kto? Ja s Vilom? Blázniš. Sme iba kamaráti. Je to môj klient a dobrý kamoš. Nedá dopustiť na moje masáže,“ uškrnula sa. „Chatu som mu navrhla, aby som tu nebola piate koleso, a on nadšene súhlasil. A poradil mi toto skvelé miesto.“

„Hm, ak ho ty nechceš, on teba určite áno.“

„Ale prosím ťa,“ mávla rukou. „máme to vyjasnené. Medzi nami je čisto kamarátsky vzťah.“

„Podľa mňa sa mu páčiš. Musíš sa mu páčiť. Ty sa každému chlapovi páčiš.“

„No ty máš čo hovoriť,“ hodila do mňa malý uteráčik, s ktorým si utierala čelo.

„Nechajme tému Vilo tak. Si moja najlepšia kamoška. Nemám dôvod ti niečo tajiť.“

„Len aby,“ pohrozila som jej ukazovákom. Ale verila som jej. S Jenny sme mali veľmi blízky vzťah.

„Poďme k ostatným,“ navrhla. Ja som nemala dôvod namietať. Už mi chýbala Lukášova prítomnosť. Musela som si ho strážiť, pretože Blen naňho bola príliš milá.

Lukáš plával v bazéne popri Vilovi a o čomsi s ním debatoval. Edo s Blen sa skryli v zákutí bazéna, kde sa venovali jeden druhému. Vo dverách sa zjavil Robo a za ním, poslušne ako psík, Danica. Jenny sa k nim rozbehla, aby sa s nimi pozdravila. Stáli vedľa seba. Jednovaječné dvojčatá. Jenny štíhla, príťažlivá a Danica tučná, zanedbaná.

„Jenny spomínala, že píšeš knihy,“ prihovoril sa mi Vilo, keď sme všetci ôsmi sedeli v bazéne plnom bubliniek. Bolo to ako v raji. Kúpali sme sa pod holým nebom v náručí košatých stromov. Slnečné lúče mi hladkali pokožku. K spokojnosti mi už nič nechýbalo. Možno iba, ak by som tento okamih mohla prežívať iba s Lukášom.

„Snažím sa.“

„Ale Liv,“ tľapla ma Jenny po pleci. „Nebuď zbytočne skromná. Liv je naša úspešná pani spisovateľka. Jej knihy sa prekladajú aj v Čechách a Maďarsku. Teraz ide dobyť Nemecko.“ Jenny ma priveľmi chválila, čo spôsobilo, že som očervenela ako rak. Jej slová ma nesmierne potešili. „Tak je,“ Lukáš si ma pritisol bližšie k sebe, „je proste jednička,“ pozrel na mňa a pobozkal ma.

„Ste zlatí, ďakujem vám.“

„Hm,“ ozvala sa Danica a ja som tušila, že nepovie nič pekné. „Ako sa to vezme. Podľa vkusu. Mne sa napríklad tvoje knihy nepáčia.“

„Samozrejme, každý uprednostňuje iný žáner,“ prisvedčila som.

„A koľkože si ich prečítala?“ rypol do nej Robo.

„Robo, nerieš to, každý má iný vkus.“

„Ale nie, Livy, nech nám povie, ktoré knihy čítala.“

„Robo,“ napomenula ho Jenny. Danici sa oči zaplavili slzami a ja som sa začala cítiť veľmi nepríjemne.

„Mne, naopak,“ skočila do rozhovoru Blen, „tvoj žáner vyhovuje. Mám rada príbehy, kde sú prvky hororu.“

„Vďaka,“ toto som od nej nečakala. V tej chvíli Danica vyskočila z bazéna a utiekla preč. Robo sa za ňou ani neobzrel. Zato Jenny sa postavila a išla za sestrou.

„Rada sa bojím,“ pozrela na mňa skúmavo, „som taká od detstva.“ Prižmúrila oči, čo vo mne spôsobilo nepokoj. Zrazu som sa chcela ocitnúť niekde úplne inde. Aké zvláštne, že zo zdanlivo príjemného rozhovoru sa vykľulo niečo príšerné, čoho sa nechcete za každú cenu zúčastniť. Ale žiaľ, nebolo kam ujsť. „Povedz mi, Olívia,“ zdôraznila moje meno, „prečo taká šťastná a úspešná žena píše príbehy plné strachu a hrôzy?“ Hľadela som na ňu a lovila slová, ktoré by jej zvedavosť uhasili, aby viac by sa nepýtala.

„Každý máme svoje tajomstvá,“ odpovedala som záhadne a dúfala, že tým to hasne.

„Hm, to znie zaujímavo. Aké môže mať úspešná spisovateľka tajomstvá? Prezraď aspoň jedno.“

„To by už nebolo tajomstvo, nemyslíš?“ zagánila som na ňu. Blen bola príliš smelá, a to ma začínalo dráždiť. Očividne jej o niečo išlo. „Blanka,“ dopovedala som a dúfala, že ju tým menom umlčím. Tak sa aj stalo. Stiahla svoj dlhý zvedavý krk a čušala vedľa Eda. Viac z nej nevypadla ani hláska. Mrzelo ma, že som jej pripomenula staré časy, ale inak by sa do mňa pustila.

KAPITOLA 6

BLEN

Keď z Olíviiných úst vypadlo slovo Blanka, mala som obrovskú chuť jej streliť facku. Kde sa v nej zrazu nabrala toľká zloba? Však som iba chcela vedieť, prečo píše také depresívne príbehy. Ona, čo sa prezentuje ako šťastná bytosť. Krava. Namyslená tupaňa. Veď počkaj... Ale písala dobre, to som jej musela uznať aj napriek tomu, že som ju neznášala.

Svet temna bol najlepší príbeh, ktorý som kedy čítala. Písala o dievčine, ktorú ničilo tvrdé šikanovanie počas školy. Psychicky to nezvládala, tak si začala sama ubližovať. Fyzicky. A potom zistila, že má zvláštny dar. V mysli sa dokáže premiestniť na hocijaké miesta a konať tam to, čo ona chce. Bez toho, žeby tam bola. Tak začala ubližovať všetkým tým, ktorí jej robili počas dlhých rokov zle. Niektorí sa z toho zbláznili a iní sa zabili. Román bol pre mňa silným zážitkom. Možno preto, že som sa v Kláre (hlavnej hrdinke) videla takmer dokonale, i keď som nemala jej schopnosť. Tento Olíviin horor bol naozaj asi najlepší. Prečítala som všetky jej knihy, ale najsilnejšie pocity vo mne zanechal práve Svet temna.

Celé popoludnie mi v hlave rezonoval dnešný rozhovor. Hm, tá Jenny Olíviu vážne zbožňuje, takto ju vychváliť. Videla som, ako jej sestre šklbe pri slovách chvály kútikmi úst. Nenávidela Olíviu rovnako ako ja a možno ešte viac...

Čo tu vlastne robím? Načo som sem prišla? Prečo znášam, ako sa na mňa Edo lepí a dobiedza do mňa? Neustále by len súložil. Už mi z neho začínalo byť zle. Vždy, keď som sa ocitla v Lukášovej blízkosti, srdce sa mi divo rozbúchalo. Vtedy som nevedela, kam pozerať. Páčil sa mi, ó, a ako! Bola som doňho zaľúbená už na strednej škole, keď zo mňa bola škaredá tučná ropucha (tak ma volali spolužiaci a aj Olívia, teda, nie priamo. Ona mi tak vlastne nikdy nepovedala). Dodnes si pamätám ten hnusný upršaný deň. Do školy som prišla premoknutá do nitky. Zabudla som si dáždnik. Vlastne... žiadny sme ani nemali.

Fifleny sa mi smiali. Ukazovali na mňa prstom. Dokonca aj chlapci sa išli popukať od smiechu. Na chvíľu, keď som sa v školskom bufete zrazila s Lukášom, nikdy nezabudnem. V náručí som držala knihy. On do mňa zozadu buchol. Všetko mi popadalo z rúk. Lukáš sa okamžite zohol a po kolenačky mi zbieral všetky tie otrasné učebnice a potom mi ich previnilo podal. Bol taký sladký.

„Prepáč,“ povedal a mne to pripadalo ako najkrajšie vyznanie lásky. Viem, choré, ale keď je človek zaľúbený, tak v každom pohľade, slove, geste svojho objektu túžby vidí to, čo by chcel, aby sa stalo skutočnosťou. A potom odišiel. Zostala som tam bezmocne stáť s blaženým úsmevom. Fifleny išli okolo a pokrikovali na mňa: „Hej, ropucha, čo sa tak škeríš? Pobozkal ťa žabiak? Hahaha!“ Smiech znel celou chodbou a ja som v kútiku duše dúfala, že to Lukáš nepočul. Hoci teraz už viem, že by mu to bolo srdečne jedno. V jeho očiach existovalo jediné dievča, Olívia. V tej chvíli tam bola s nimi. Boli ako dievčenská kapela. Každý ich obdivoval. Alebo sa iba báli im vzoprieť? Bohaté dcérenky vplyvných oteckov a všetky kočky.

„Blana,“ mávala mi Michala a mne sa do očí tlačili slzy, pretože ľudia sa pomaly zbiehali. Zatúžila som prepadnúť sa pod zem. Niekedy sa mi stalo, že som sa od hanby počúrala. Naozaj iba párkrát, ako aj vtedy. „Kriste, ona sa došťala!“ vrieskala Michala a všetci na mňa ukazovali prstom a kričali fúj!

„Zavolajte upratovačku!“ rozdrapovala sa. „Alebo nie, nech to príde spratať jej mater.“ V tom momente mi vrazila dýku do srdca, pretože moja mamička bola iba pár mesiacov po smrti. Netušila som, či to vie, alebo to povedala naschvál. Vtedy k nej podišlo akési dievča a niečo jej pošepkalo. Videla som, ako sa Michala na chvíľu zarazila, ale potom na mňa ďalej pokrikovala: „Ble, došťaná ropucha!“ Olívia stála po jej pravom boku a všetko sledovala. Nesmiala sa, iba ticho čušala. Na sekundu sa mi zazdalo, akoby sa v jej tvári objavila ľútosť, no ten pocit razom zmizol, keď na ňu Michala pozrela, niečo sa jej opýtala a Olívia s úsmevom prikývla. Už som sa chcela pobrať preč z miesta hanby, no vtedy som opäť zbadala Lukáša. Šiel okolo tých kráv. Zastal pri Olívii, usmial sa na ňu a čosi sa jej spýtal. Zatvárila sa ako panna cudnosti. Vtedy som ju začala skutočne nenávidieť. Nielen za to, že bola vždy súčasťou môjho utrpenia, ale aj za to, že Lukáš bol do nej blázon. Prečo nemohol byť zaľúbený do mňa? Bozkávala by som zem, po ktorej by chodil. Všetko, čo by som na jeho očiach uvidela, by som splnila. Do bodky. Tak prečo? Aha, viem. Pretože som bola ohava. Čas nevrátim. No teraz je všetko inak a ja som v bezprostrednej blízkosti mojej platonickej lásky a mám veľkú šancu všetku tú krivdu pomstiť.

DANICA

Nenávidím ju. Odporná ryšavá sviňa! Tak veľmi ju neznášam! A moja sestra ju zbožňuje. Nechápem, čo na nej všetci vidia. Robo je z nej hotový. Kedysi sa do mňa šialene zaľúbil. Áno, bol úžasný. Viem, prečo je teraz taký. Poznám ten dôvod. Pretože som pribrala. Ale prečo? Kvôli nemu. Začala som brať antikoncepciu, lebo on si to tak prial. Vraj aby sme si mohli naplno vychutnávať náš sexuálny život. Ja slepá a zaľúbená som súhlasila, hoci ma od toho Jenny odhovárala. Neverila tej pliage. Nielenže mala príšerné účinky na postavu, ale našu spolužiačku zo základky zabila. Nespomínam si, ako sa ten syndróm volá, ale niečo ako PMS či ako. Upchala sa jej cieva, no a zomrela. Nikdy som sa nevyznala v lekárskych veciach, som iba obyčajná cukrárka (mimochodom, pečenie neznášam, pretože aj kvôli nemu som pribrala – predsa nedáte si, keď niečo upečiete? Treba to ochutnať). Zato Jenny to vedela presne. Vyštudovala fyzioterapiu a pozná všetky tie latinské a neviem aké názvy. Vystríhala ma pred týmto svinstvom, no čo by ste neurobili pre lásku, však? A teraz som tu, tučná a škaredá a on sa mi preto stále posmieva. Vraj, ak by som schudla aspoň stodvadsať kíl, budem možno k svetu. Samozrejme, preháňal.

Veľakrát som mala chuť sa s ním rozísť, dokonca aj moja Jenny mi dohovárala – vraj si ma nezaslúži a podobné keci. No ja som ho príliš milovala. A teraz musím znášať jeho lačné pohľady na tú suku. Ako rada by som jej schmatla tie odporné vlasy a vytrela s ňou celý hotel. Hnusná zmija. Nielenže mi ukradla sestru, ale chce mi vziať aj môjho Roba. Moju lásku. Musím schudnúť, viem to. Potom ma zase bude milovať. Keď som bola štíhla, bola som pekná, presne ako Jenny. Hnedovláska s veľkými očami a plnými perami – nie priveľmi, tak akurát. Aj za mnou sa muži otáčali a aj oveľa straší, takí, ktorých doma čakala rodina. Manželka a deti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pomsta prichádza potichu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.