Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autor: © Zdenka Wenzlová Švábeková, 2018

Obálka: © Adriána Švarná

Korektúra: Mgr. Anetta Letková

Ilustrácie: © Kamila Rošková Zubajová

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2018

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-127-3

ISBN MOBI: 978-80-8197-128-0

Venujem ti iba knihu, žiadne statky, prečítaj si život jednej ženy spiatky.

S láskou autorka

Pri narodení mi dali meno Lenka. Som dievča, ktoré nemuselo žiť, ale navzdory nepriazni osudu a chápadlám ľudského hyenizmu žije.

Som dievča, ktoré si nemohlo vybrať vlastnú cestu, ale muselo sa vybrať cestou dospelých, ktorí sledovali iba svoje špinavé ciele. Ich skutky a rozhodnutia ma pripravovali o zdravie aj život, pričom sa neustále pokúšali vo mne zabiť vieru, lásku a ambície.

Zlé sudičky sa spriahli, zakuklili ma do svojich zámotkov kliatby, hádzali z nevôle do nevôle, sťaby čakajúc, či a koľko ešte vydržím.

Ako v rozprávke sa za dverami môjho bytia predsa len našla jedna dobrá, ktorá ma po celý život sprevádzala, bojujúc o moje prežitie.

V dome na vidieku u rodičov svojho otca som sa ocitla ako trojmesačné bábätko, ktoré po bezcitnom zaobchádzaní a opustení vlastnou matkou takmer zomrelo. Starká si ma privinula na hruď a v potoku svojich sĺz prisahala, že ma vylieči a vychová.

„To dievča mi padlo z neba,“ vravievala neskôr. Nebolo divu, lebo so starkým mali päť synov, ale žiadnu dcéru.

Otec sa po rozvode s mojou matkou veľmi rýchlo zbavil záťaže. Do starkinej náruče odložil malý plačlivý uzlíček a šiel ďalej svojou, nie vždy schodnou cestou. Keďže chodil do práce, starkú veľmi rýchlo presvedčil, že sa nemôže o mňa starať. Pri odchode ju ubezpečoval o svojich plánoch do budúcna. Hodlal si nájsť dobrú ženu, pre mňa matku a zobrať si ma k sebe. Starká nad jeho plánmi len mávla rukou.

Až neskôr som sa od rodiny a známych dozvedela, ako dlho sa trápila, aby ma vyliečila. Koľko nocí pri mne prebdela, ale aj preplakala.

Bola som podvyživená, v každom záhybe útleho telíčka som mala otvorené, mokvavé a krvácajúce rany, vysoké horúčky. Lekár, ktorému ma odniesla, po vyšetrení skonštatoval, že som sa narodila s vrodeným ochorením. Vyjadril sa, že môj stav je veľmi vážny a môžu sa pridružiť ešte aj iné zdravotné ťažkosti, s ktorými si starká sama neporadí. Keď jej podával správu z vyšetrenia, odporučil jej, aby ma dala do nemocnice a potom radšej umiestnila do detského domova.

Ona však tento návrh rázne odmietla. Keď sa to dozvedel starký, stretla sa aj s jeho odmietavým stanoviskom. Vraj takmer denne počúvala jeho frflanie.

„Načo ti bude choré dieťa, nestačilo ti vychovávať päť synov? Nemáme dosť starostí a výdavkov?“

Bola to pravda, lebo doma mali ešte štyroch synov – päťročného Vlastimila, ktorého zo žartu nazývali „poškrabok“, dvanásťročného Juliána, pätnásťročného Andreja a sedemnásťročného Joža. Môj otec Jano mal devätnásť a doma už nebýval.

Starká však bola neoblomná.

„To dievča popri chlapcoch vychovám a basta.“

V tomto smere sa stal skutočný zázrak. Podarilo sa jej vraj nemožné. Pri každej prehliadke, na ktorú ma starká priviezla, lekár neveriacky krútil hlavou.

Postupne som sa zotavovala, naberala silu a rástla jej pred očami. Vychutnávala si moje prvé slová, vety, sledovala moje prvé nesmelé krôčiky.

Keď som mala tri roky, bola moja nestabilná a kolísavá chôdza dôvodom jej zamyslenia sa, hoci s úsmevom vravievala, že budem baletkou. Chodila som po špičkách, až vznikal dojem, že sa vznášam. V rodine však prevládala voči mne nevraživosť, s ktorou musela starká dlhé roky bojovať. Takmer všetci ma po zistení mojej diagnózy vnímali ako postihnutého votrelca. Najviac výhrad mal voči mne najstarší starkin syn Jožo. Nepáčilo sa mu, že sa ma môj otec takýmto spôsobom zbavil a nechal na starosť rodičom.

Odkedy si pamätám, cítila som sa okolím prehliadaná, odstrkovaná a nebyť láskavej starkej, dlhé roky by som nepocítila, čo je pohladenie a láska blízkeho človeka. Zo všetkých bol ku mne dobrý jedine strýko Julián, útly a inteligentný mladík. Hrával sa so mnou a učil ma múdre veci. Bol veľmi trpezlivý. Aj keď sa mi nedarilo zaviazať si šnúrky na topánkach, dookola ma to učil, až som to vedela.

Ako štvorročná som už reálnejšie začala vnímať svet okolo seba. Rozlišovala som, kde a ku komu patrím a kde nie som vítaná. Bola som ako malé mača. Plaché a vystrašené, hľadajúce lásku v milom slove či v pohladení. Napriek tomu mi záujem cudzích ľudí spôsoboval skôr nepríjemný pocit. Takmer vždy som sa utiahla do nejakého kúta v miestnosti mimo ich pozornosti a želala som si byť neviditeľná. Nezniesla som prejavy ľútosti, ktoré ma stavali do úlohy chudiatka, hoci u podaktorých som videla aj zvláštne pohľady opovrhnutia, ktoré mi znižovali sebavedomie.

Otec k nám chodil málo, takmer som ho nepoznala. Nikdy sa nezdržal dlho. V jeho rukách sa len zriedkavo ocitla pozornosť pre mňa v podobe sladkostí alebo ovocia. Zvyčajne prichádzal podvečer. Najedol sa, popil so starkým jeho vínko a išiel preč. Vždy, keď sa na mňa zadíval, skonštatoval, že som celá matka. Akoby mu toto zistenie vzďaľovalo vlastné dieťa, a tak si ku mne vedome nevytváral žiaden rodičovský cit.

Starká bola vychýrená kuchárka, dobrosrdečná a pohostinná. Aj z mála vedela vyčarovať skvelý obed či večeru. Starký bol zas ľudový vtipkár a dobrý spoločník na pobavenie sa, a preto do domu k starkým chodili veľmi často návštevy.

Všetci si ma prezerali, vypytovali sa ma, ako sa volám a viedli o mne so starkou dlhé rozhovory. Vo svojom kútiku, kde som sa vždy utiahla, som na ich zvedavé otázky počúvala starkine odpovede.

„Je to také chúďa, sirôtka. Mamu nemá, zomrela a otec sa nemôže o ňu postarať, preto ju vychovávame my.“

Starká však k tomu vždy niečo dodávala, šepkajúc, aby som to nepočula. Takéto tajnosti mi jasne potvrdzovali, že so mnou naozaj nie je niečo v poriadku, kvôli čomu som sa cítila ešte neistejšia a menejcennejšia.

Škôlku som nenavštevovala, nebol dôvod. Starká bola v domácnosti, do práce chodil iba starký, ktorý pracoval na zmeny. Pri dome mali veľkú záhradu s ovocnými stromami a dvor, kde bolo veľa zvieratiek – psík, mačičky, prasiatko aj sliepky. Tam som si vytvorila vlastný svet, prenášajúc pozornosť na zvieratká, ktoré sa mi odvďačovali úprimnou zvieracou láskou. Spravila som si z nich vo svojej obrazotvornosti kamarátov, s ktorými som viedla rozhovory, radila sa s nimi a hrala sa. Zvieratká ma neodstrkovali, nevysmievali sa mi, počúvali ma.

Keďže som bola plachá, starká ma nerada púšťala z dvora na ulicu. Ak mi aj dovolila ísť, deti si robili zo mňa napodobňujúc moju chôdzu posmešky a nadávali mi do šmatlavých. Takmer vždy som s plačom pribehla za starkou.

Starkina náruč bolo ďalšie moje útočisko, ktoré som v tom čase hľadala vždy, keď sa mi diala krivda. U nej som nachádzala pochopenie, pohladenie a vždy upokojujúce a chápavé slová. Tieto okamihy zostali vďaka nej tými najkrajšími v mojej pamäti.

Milovala som raňajky, keď mi starká robila z chlebíka vojačikov a rozprávala rozprávky. Najmladší syn starkého a starkej Vlastimil, ktorého volali Milo, na mňa veľmi žiarlil. Kde mohol, tam do mňa zabŕdal. Aj pri tomto starkinom rituáli si zo mňa robil posmešky slovami: „Nemáš zuby, keď ti starká musí krájať chlebík? Si také rozmaznané decko.“ Nebol to dobrý chlapec. Zle robil aj zvieratkám, ale nevynechal ani mňa. Posmieval sa mi, stále do mňa strkal, zle sa učil a klamal starkú.

Ona mu však veľa odpúšťala a chránila ho aj pred hnevom starkého, nedopustila naňho nič zlé. Rodinné pomenovanie „mamičkin miláčik“ mu zostalo do konca života. Hoci mala ešte aj iných synov, najviac lipla práve na Milovi.

Dni a roky môjho detstva ubiehali, každým dňom som sa stávala vnímavejšia. Moja pamäť však začala pracovať naplno až odo dňa, keď sa otvorili vchodové dvere, v ktorých opäť stál po dlhom čase môj otec.

Od tej chvíle akoby som prestala byť dieťaťom. Otvoril sa predo mnou svet dospelých a pretekali cezo mňa hriechy, krivdy, bolesti a ľudská zloba v najkrutejšej podobe.

Vtiahnutá do problémov dospelých som od toho okamihu cez slzy prelievala svoje utrpenie aj utrpenie svojich blízkych. Lepili sa na mňa útrapy, telesné aj duševné bolesti a cez filter svojho vnímania som delila veci na dobré a zlé.

Podriaďovala som sa želaniam iných, ktorí ma presviedčali, že je to tak správne, hoci moje podvedomie bojovalo s krutou pravdou v skutočnom, reálnom živote, v ktorom mi blízki brali právo byť dieťaťom.

Otec si vtedy pri príchode do kuchyne ani neodložil kabát. Poobzeral sa po miestnosti, v ktorej zrazu akoby všetko stíchlo. „Dobrý deň.“ Jeho pozdrav zaznel nezvyčajne veselo.

„Čo ste tu tak potichu, vyrušil som?“ Intuitívne som sa prikrčila pri peci, keď vykročil ku mne a zobral ma na ruky. S výrazom víťaza mi povedal, že budem mať mamu a mám sa tešiť. Starká k nemu vzhliadla s údivom a skôr než stihla vysloviť otázku, odpovedal: „Áno, mama, budem sa ženiť a Lenka bude mať mamu.“

Starká, ktorá pri stole zašívala moje pančušky, pravdepodobne prehltla so slinou aj svoj údiv a len tak popod nos si zašomrala: „To ti je naozaj treba.“ Vzápätí však zdvihla zrak od šitia a už dôraznejšie sa spýtala: „Je hádam tehotná?“ O chvíľu tichšie dodala: „Lenku ti však nedám.“ Otec ma prudko postavil na zem, až ma moje slabé nohy neudržali a spadla som.

„Bože, aké si drevené, dievča, ani na nohách nevieš stáť,“ šomral, dvíhajúc ma. Starká ku mne priskočila a privinula si ma k sebe.

„Ty nie si normálny, dievča potrebuje citlivú ruku, to sa k nej budeš správať takto?“ Otec rozhorčene mávol rukou a začudovane sa spýtal: „Čo sú to za otázky? Nie je s vami reč, mama, idem sa porozprávať s tatom. Je doma?“

„V pivnici,“ odvrkla starká. „Už len toho volaj na pomoc.“

Otec nepočul, čo dodala a neobzerajúc sa vošiel do pivnice za starkým. Starký robil často poriadky s vínom. To bola jeho najobľúbenejšia činnosť, keď bol doma. Hoci nemal ani toľko vína, o to viac mal s ním roboty. Vždy, keď vyšiel von, bol taký unavený, že sa ledva dotackal do kuchyne.

Starká sa na mňa pozrela a nahlas si povzdychla: „Chúďa moje.“ Odložila šitie a vzala ma do náručia.

„Nedám si ťa, sirôtka moja.“ Pritúlila si ma k sebe tak mocne, až to zabolelo.

„Au, veľmi si ma stisla, starká.“

„Prepáč, sirôtka moja, to z lásky a zo strachu o teba.“

Začudovane som sa na ňu pozrela a spýtala sa: „Prečo sa bojíš, starká, keď budem mať mamu?“ Starká si utrela slzu, ktorá jej stiekla po líci, a s povzdychom dodala: „Ach, dievčatko moje, len aby to bola mama a nie macocha.“

Tento výraz bol pre mňa cudzí, nerozumela som mu, ale keď starká plakala, cítila som, že je to niečo zlé, a hoci som bola veľmi zvedavá, začala som sa toho aj báť.

Starká sa k šitiu už nevrátila, ale pobrala sa dokončiť obed. Ja som sa hrala s bábikou. Takmer som zabudla na otca, keď sa zrazu objavil so starkým v kuchyni. Starký bol už s novinou oboznámený, lebo z ich hlučného príchodu s fľašou v ruke bolo jasné, že u neho našiel pochopenie a chystajú sa ako chlapi zapiť otcovo budúce šťastie. Sadli si k stolu a starký vybral z kredenca dva poháre.

Starká položila na stôl hrniec s jedlom a povedala: „Nebudete piť, ešte ste neobedovali.“

„Už sa toľko nejeduj, mama,“ prihováral sa starký. „Veď aj to dievča potrebuje matku a tebe tá starosť už tiež nie je treba, pár rokov radosti aj starostí stačilo.“

Medzitým starký nalial do dvoch pohárikov, ponúkol otca a dodal: „Na zdravie a tvoju novú ženu, Jano.“ A vzápätí vypil pohár vína do dna. Samozrejme, otec nezaostal.

Starká od hnevu očervenela, schytila fľašu a skôr ako by sa ktosi nazdal, šupla ju do kredenca.

„Povedala som, že budete jesť a nie piť.“ Posadila ma za stôl a začala nakladať obed, keď tu otec, ktorý považoval ženu za prirodzene podriadenú mužovi, starkému uštipačne riekol: „Tato, necháš ženu, aby ti rozkazovala? Čo si to za chlapa? Mne veru nikto rozkazovať nebude!“ Postavil sa a išiel zobrať fľašu z kredenca. Starká vedela, že sa museli častovať už v pivnici, tak len mávla rukou, že neradno už teraz do nich vŕtať a nechala ich piť. Iba si popod nos zašomrala: „Aby tebe žena nerozkazovala.“

Nahlas preberali situáciu a začali sa dohadovať, čo je lepšie. Starká neobedovala, bolo vidno, že je veľmi nahnevaná a ani mne v tom hluku veľmi nechutilo. Snažila sa ma kŕmiť, ale jedlo mi zostávalo stáť v ústach a nemohla som ho prehltnúť. Nakoniec to so mnou vzdala. Odložila nedojedený tanier a vzala ma od stola do kúpeľne.

Po obede ma ako obyčajne uložila spať do veľkej postele v spálni a išla pracovať do záhrady. Otec a starký ďalej viedli pri poháriku hlasnú debatu.

„Buďte tichšie, aby mohlo dievča spať,“ začula som ešte starkú a predstavujúc si svoju novú mamu som zaspala.

Zobudila som sa na strašný krik v kuchyni. Potichu som vyliezla z postele a cez škáročku vo dverách z mliečneho skla som sa pozerala, čo sa deje. Starký aj otec sa ani neviem prečo hádali, nebolo im rozumieť, strašne na seba kričali a búchali do stola. Pôsobilo to hrozivo, preto som zaliezla späť do postele a skryla sa pod perinu.

Tak ma našla starká, ktorá sa prišla zo záhrady pozrieť, či ešte spím. Bola som vystrašená a celá spotená, preto ma rýchlo prezliekla. Na moju otázku, prečo sa tí dvaja hádajú, mi starká len tíško odpovedala: „To nič, dievčatko, to sa deje vždy, keď chlapi nachádzajú pravdu vo víne.“ Nechápavo som na ňu pozrela a položila jej otázku: „A ty, starká, kde nájdeš pravdu, keď víno nepiješ?“ Zasmiala sa a pohladila ma.

„Vieš, Lenička, to sa len tak vraví, lebo chlapi sa opijú a potom sa tvária múdro. Poď, ideme von do záhrady.“

Otca som už v ten deň nevidela. Odišiel bez rozlúčky a starký, tackajúc sa po dvore, stále na niečo nadával.

V tú noc som dostala horúčku. Starká ma trápila ľadovými obkladmi až do rána. Kričala som, plakala, ale starká ma len trpezlivo chlácholila.

„Lenička, dievčatko moje, uvidíš, ráno už bude horúčka preč.“ Strávila pri mne celú noc. Kedykoľvek som sa prebudila, cítila som na čele jej ruky. Mala pravdu. Ráno mi bolo naozaj lepšie. Cez otvorené dvere som počula, ako vraví starkému, že to mám z tej hádky. Vraj som v horúčke kričala, aby sa nehádali a plakala som zo spánku. Dohovárala starkému, že nemá otcovi nalievať, lebo pripití sú večne v sebe. Starký bol v ten deň zmierlivejší, len trpezlivo a bez slova počúval jej výčitky. Domom sa nieslo zvláštne dusno akejsi predzvesti.

Otec sa odvtedy týždeň neukázal a ja som sa už začala vypytovať, kedy po mňa príde a odvedie ma k novej mame. Starká na mňa ustarostene pozrela a spýtala sa: „A čo ti je tu, Lenička, zle? Chýba ti niečo?“

„Nie, starká, ale chcem mať mamičku ako všetky deti.“

„Len aby to nebola macocha, dievčatko moje. Toho sa najviac bojím.“ Týmito vetami starká tému uzavrela.

Po dvoch týždňoch som sa dočkala. Mala som takmer šesť rokov, keď sa otec opäť oženil. Starkí ani ja sme na svadbe neboli. Nikdy som sa nedozvedela, prečo to tak bolo. Nová žena môjho otca bola pre všetkých záhadou. Otec prišiel po mňa, akoby sme sa rozlúčili len včera, a nadšene povedal: „Čaká ťa nová mama a budeš u nás bývať. Tešíš sa?“

„Áno,“ vyslovila som jedným dychom a túžobne som na neho vzhliadla. Srdiečko mi búchalo a v brušku som cítila chvenie z očakávania. Otec bol vyobliekaný, tak som ho ešte nikdy nevidela. Dokonca ma pohladil po vlasoch, čo nebolo uňho zvykom, a obrátil sa k starkej so slovami: „Oblečte ju, mama, a pribaľte mi aj ostatné veci, ktoré potrebuje. Bude u nás bývať a chodiť do škôlky.“

Na srdcervúci starkin plač nikdy nezabudnem. Hoci vedela, že táto chvíľa nastane, bránila tomu, ako sa dalo. Plačom, krikom, argumentmi, aby sa najprv zabývali a potom riešili mňa.

„Jano, daj si povedať, dievča potrebuje starostlivosť, je choré, budete mať druhé dieťa, menej času. Vydrž, kým pôjde do školy,“ oponovala starká už z posledných síl.

Nepomohlo nič. Otec bol neoblomný a trval na svojom. Vraj som jeho dcéra a on sa tak rozhodol. Starká nemala oporu v nikom, lebo aj starký bol v tomto na strane otca a presviedčal svoju ženu slovami: „Mama, nemôžeš Janovi brániť, je to jeho dcéra.“

Lúčenie bolo sprevádzané starkiným aj mojím plačom, ale vidina novej mamy bola pre mňa veľmi lákavá.

Na druhej strane mi však v ušiach znelo to hrozivé slovo, ktoré som počula od starkej už veľakrát – macocha.

Vtedy som ešte netušila, že to nie je len hrozivé slovo, ale pomenovanie strašnej a bezcitnej osoby, ktorá do môjho detského sveta vnesie traumu a táto zanechá stopy, ktoré ma budú sprevádzať celý život.

Keď ma starká balila, videla som, že mi veci zmáčala slzami, ktoré nedokázala udržať. Hladkala som ju drobnými rúčkami, objímala ju a uisťovala, že sa k nej ešte vrátim a budem ju navštevovať. Rozlúčka bola veľmi dojemná, plná emócií, sĺz, kriku, až sme s otcom nakoniec odišli.

Cestou mi otec rozprával o svojej manželke, ktorú musím volať mama, lebo sa bude o mňa starať. Je vraj zázrak, že našiel takú ženu. Na tvári mal nadšenie, keď hovoril, aká je krásna, múdra a ako ho má rada. Spomenul, že bude mať rada aj mňa. Vtedy som ešte nevedela, že svojimi slovami uisťoval sám seba o niečom, v čo iba dúfal. Počúvala som ho, ako pekne rozpráva o svojej žene a tešila som sa na novú mamu.

Cestovali sme vlakom. Bola to iba jedna zastávka od dediny, kde bývali starkí. Dom, do ktorého sme mali namierené, stál na konci dlhej ulice, iba kúsok od železničnej stanice. Otec sa veľmi ponáhľal a ja som za ním nevládala, potkýnala som sa a prosila ho, aby trochu spomalil, lebo ma bolia nohy. Až keď som spadla, zdvihol ma a spomalil krok so slovami: „Už tam budeme, vydrž.“ Konečne sme zastavili pri malom ošarpanom dome. Keď otec videl na mojej tvári údiv, povedal: „Neboj sa, budeme tu bývať len dovtedy, kým nedostaneme byt v meste.“

Živo mám v pamäti hrdosť, s akou ma viedol do svojej novej domácnosti. Jeho radosť bola až zarážajúca, lebo už pri vstupe do dvora si začal pospevovať.

Keď otvoril dvere domu, z ktorého šiel chlad, vítalo nás ticho a prítmie.

„Mima, ženuška moja, vediem ti dcérku,“ prehlušil ticho v miestnosti svojím zvučným hlasom.

Vonku sa stmievalo a vo dverách pochmúrnej izby stála vysoká pani s nevraživým pohľadom.

„Jano, načo sem vedieš toho fagana, ja sa ti oňho starať nebudem.“ To bola prvá veta, ktorú som od novej mamy – macochy – počula.

Zázrak sa nekonal.

Krčiac sa za pootvorenými dverami som si vypočula prvú, nie však poslednú ostrú hádku v tejto domácnosti. Krik po chvíli stíchol, čo bolo znamenie, že otec svoj prvý boj vyhral a ja som sa stala na určitý čas súčasťou jeho novej rodiny.

Rýchlo ma chytil za ruku a zaviedol do izby, kde bola skriňa, manželská posteľ a gauč.

„Tu budeš spať,“ ukázal na gauč.

Rozplakala som sa. Naplnila ma obrovská tieseň a pomedzi vzlyky som prosila: „Ocko, odvez ma k starkej, lebo táto mama ma nechce.“

Zopla som ruky a roztrasená som sa mu vrhla do náručia. Odstrčil ma od seba.

„Ešte aj ty mi rob nervy! Nemaj strach, to sa urovná. Mama je po nočnej a je len unavená.“ Z tašky začal vyberať moje veci a hádzať ich do skrine.

Nakoniec sa postavil a nervózne zavelil: „Ideme večerať, poď do kuchyne.“ Chytil ma za ruku a ťahal von z izby do nepeknej a tmavej miestnosti, ktorú volali kuchyňa.

„Tu si sadni.“

Vystrašená ako malé vtáča, ktoré vypadlo z hniezda, som sa posadila na stoličku a mlčky čakala. Na stole nebolo žiadne jedlo. Jeho žena sa zjavne s večerou neponáhľala, motala sa pri kredenci. Otec ju po chvíli oslovil.

„Mima, čo dáme Lenke na večeru? Varila si?“

Nato sa otočila a bez slova položila na stôl tanier, na ktorom bol chlieb a maslo, k tomu pohár čaju. Pred otca postavila tanier s chlebom, klobásou a pivo. Sebe naservírovala chlieb s maslom a so šunkou. Nechápavo som sa pozerala na večeru, lebo také jedlo som u starkej jedávala na raňajky. Otec si všimol môj rozpačitý pohľad, otočil sa na manželku a spýtal sa: „A nejaký párok alebo šunku jej k tomu nedáš?“

To asi nemal, lebo spustila: „Uvedom si, že je to decko a má mať na noc ľahkú stravu. A okrem toho, hádam si nemyslíš, že budem kŕmiť fagana šunkou. Sama ju potrebujem, som tehotná.“

Na to otec už asi odpoveď nemal. Pustil sa do svojho prídelu a pobádal aj mňa.

„Ponáhľaj sa, ešte sa musíš okúpať a skoro ráno ideme do škôlky.“

Nechutilo mi, ale hlad ma prinútil zjesť večeru pripravenú ženou, ktorú som mala nazývať mama. V tom okamihu som svojím detským rozumom pochopila význam slova macocha.

Nevenovala mi ani jeden pohľad a neprehovorila so mnou ani slovo. Otec sa snažil nadviazať rozhovor, vraj všetko bude dobré, ale ona len zaryto mlčala. V tom dome bolo všetko ponuré a zovšadiaľ na mňa dýchala tieseň, ktorú som nedokázala zo seba striasť.

Po večeri ma otec zaviedol do kúpeľne. Bola to stará, ošumelá a špinavá miestnosť, v ktorej na mňa aj steny vyplazovali chladné jazyky. Bolo tam strašidelne, ako aj v celom dome.

„Vyzleč sa, okúpem ťa,“ rozkázal mi otec. Triasla som sa od zimy. Vošla som do vane, ktorá bola studená.

„Vodu ti nenapustím, treba šetriť,“ okomentoval situáciu. „Namydlím ťa a potom opláchnem. Neboj sa, trocha zimy ti neublíži, musíš sa otužovať.“

Bolo to iné, ako keď ma kúpavala starká. Mydlil ma mydlom a dlho hladil po celom tele, až som drkotala od zimy zubami. „Ocko, je mi strašná zima,“ osmelila som sa mu povedať. Vtedy rýchlo bez slova pustil teplú vodu a opláchol ma. Dôsledne ma vyutieral osuškou medzi nohami a bozkával ma na telo, dokonca aj v rozkroku, a vravel, že ma zahrieva, aby mi nebolo zima. A hoci som túžila po pohladení, toto bolo pre mňa akési nevysvetliteľne nepríjemné. Keď ma kúpavala starká, nikdy mi nedávala pusu na telo ani medzi nohy, bozkala ma iba na líca a pohladila po vlasoch.

Po kúpaní ma zaviedol do izby a uložil na gauč so slovami: „Teraz spi, ráno ťa zobudím.“ A pobral sa preč.

V ten večer som zaspávala veľmi ťažko. Myslela som na starkú, ako za mnou plače. Tiež mi bolo do plaču a veru som si aj poplakala. Takto som si novú mamu nepredstavovala. Bola chladná a zlostná, takmer ako otec so starkým, keď si vypili. Od toho večera som svoju novú matku začala v duchu nazývať macocha.

Premohla ma únava. Zobudilo ma až otcovo chaotické pobehovanie po izbe.

„Vstávaj, zaspali sme, musíme sa ponáhľať.“

Bola som rozospatá s plačom na krajíčku. Nevedela som si obliecť nohavice, bolo mi zima a otec zúril.

„Starká ťa nenaučila samostatnosti. Čo to z teba vychovala? Ešteže som ťa zobral od nej včas.“

Nakoniec mi musel pomôcť. Bola som roztrasená a neschopná zvládať ranný stres.

Raňajky sme nestihli, len do mňa nalial akýsi čaj a do vrecka mi strčil rožtek. S novou mamou som sa pri stole ani v dome ráno nestretla. Otec mi povedal, že ešte spí.

A tak sme sa vybrali do škôlky na zápis. Vonku lialo ako z krhly. Otec mi obliekol pršiplášť a na seba navliekol podobný plášť. Malé mestečko pôsobilo na mňa veľkolepo. Stihla som si všimnúť kolotoče, okolo ktorých sme šli, ale v tom daždi tam nikto nebol. Na konci ulice som už nevládala kráčať. Otec sa ponáhľal, ťahal ma, ale moje malé choré nohy mu nestačili. Preto ma zobral na ruky, opäť šomrúc na starkú, ktorá mohla podľa neho aj za toto, a dodal: „Starká ťa nenaučila ani chodiť, si ťarbavá.“

Konečne sme prišli do škôlky. Bola to pekná farebná budova, kde bolo veľa okien a vnútri množstvo dverí. Vošli sme dnu. Otec ma postavil na zem a vyzliekol mi kabát. Vtom som zazrela, ako k nám kráča usmiata pekná teta.

„Dobrý deň, pán Wiederman, to je vaše dievčatko?“

Sklonila sa ku mne a prihovorila sa mi: „Vítam ťa, dievčatko. Ako sa voláš?“

Tichým, ba až rozochveným hláskom som vyslovila svoje meno. „Lenka.“

Pani sa ku mne sklonila a povedala mi: „Budem tvoja súdružka učiteľka. Verím, že sa budeš u nás cítiť dobre a budeme si rozumieť. Je tu veľa detí, budete sa hrať. Teraz sa prezuješ a zavediem ťa k nim.“

Pomohla mi vyzuť sa a navliekla mi papuče.

„Tu budeš mať skrinku, do ktorej si vždy odložíš veci, topánky aj papuče.“

Zavrela skrinku a obrátiac sa k otcovi dodala: „Počkajte ma, odvediem ju za deťmi a hneď prídem.“

Chytila ma za ruku, voviedla do krásnej miestnosti plnej hračiek a predstavila ma hlúčiku detí.

„Deti, toto je Lenka. Predstavte sa jej jedno po druhom, aby ste sa skamarátili. O chvíľu budem späť.“

Vybehla za mojím otcom a mňa nechala medzi deťmi.

Otca som už nevidela. Po rozhovore so súdružkou učiteľkou odišiel a odkázal mi, že poobede sa po mňa vráti.

Zostala som stáť v hlúčiku detí a zdalo sa mi, že som sem nezapadla. Cítila som sa cudzo. Možno môj ustrašený pohľad raneného zvieratka a plachosť využili deti, ktoré tu už boli dlhšie. Tak som sa stala svojou tichou povahou terčom posmeškov hneď v prvý deň. Takmer okamžite mi dali prezývku Lena – Plena. Možno som bola precitlivená, možno som sa nevedela brániť, a tak keď do mňa sem-tam niekto strčil, podvedome som sa ešte viac uzavrela do svojej ulity. Vycúvala som do kúta miestnosti, aby som bola čo najmenej v dosahu tých, ktorí ma zjavne prijímali medzi seba len ťažko. Učiteľka našťastie o malú chvíľu prišla a rýchlo zakročila.

„Lenka, prečo si v kúte?“ Chytila ma za ruku a voviedla medzi deti, ktorým začala vysvetľovať: „Lenka je vaša nová kamarátka, a preto sa k nej musíte správať priateľsky a milo. Budeme sa spolu hrať, učiť sa nové veci a tie, ktoré už vieme, naučíme aj Lenku. Rozumeli ste mi?“

Deti na znak súhlasu svorne pokývali hlavami.

Niektoré deti, hlavne chlapci, však učiteľkine slová nezobrali vážne a vždy, keď sa otočila alebo odbehla, strkali do mňa, vyplazovali mi jazyky, vysmievali sa mi, čo mám oblečené alebo si potajomky ukazovali, ako hopkám. Našlo sa tu však aj zopár dievčat, ktoré mi požičiavali svoje hračky a kamarátili sa so mnou. Napriek tomu som sa bála vstupovať do ich hier. Takmer vždy som stála mimo a odvážila som sa hrať len vtedy, keď ma niekto zavolal.

Vonku bolo sychravo a stále pršalo. Na vychádzku sme nešli. Doobedie v škôlke bolo preto len o hrách a cvičení. Cvičenie sa mi páčilo, lebo súdružka učiteľka ma chytila za ruku, cvičila so mnou, ukazovala mi rôzne cviky, a keď mi to nešlo, pohladila ma po vlasoch.

„Všetko sa naučíš, Lenka, neboj sa.“

Bola to veľmi dobrá učiteľka. Keď videla, že som nesmelá, pritúlila si ma a ubezpečovala, že prvý deň je len zoznamovací, ale keď sa s deťmi skamarátim, bude to lepšie.

Pred obedom sa učiteľka postavila a na celú herňu zvolala: „Deti, ide sa obedovať, ale najprv si poriadne poumývame ruky.“

Všetci sme sa zoradili a ona nás viedla do miestnosti, v ktorej boli malé umývadlá a pri nich zavesené uteráky. Potom sme vstúpili do jedálne, ktorá ma očarila. Zbadala som malé farebné stolíky a stoličky. Obed mi chutil. Mali sme zemiaky a špenát s vajíčkom. Toto mi varievala aj moja starká. Niektoré deti nechali na tanieri, celý obed. Bolo mi čudné, že nie sú hladné. Učiteľka sa hnevala a povedala im, že keď nezjedia obed, budú hladné a do olovrantu je ďaleko. Nepomohlo, deti špenát aj tak nechceli.

Poobede, tak ako som bola naučená aj u starkej, sme išli spať. Učiteľka tomu vravela oddych. Deti nespali, vyrušovali, stále bolo počuť učiteľku, ako ich napomína.

„Pst, ticho, deti, spite. Tí, ktorým sa nechce, tíško ležte, aby ste nebudili ostatných, ktorí spia.“

Nedalo sa mi spať, ale ležala som tíško a zvedavo som sledovala všetko naokolo. Bolo to pre mňa nové. Tak som ležala až dovtedy, kým som začula učiteľku, ako povedala: „Deti, vstávať, ide sa na olovrant.“

Aj napriek niektorým deťom, ktoré ma od počiatku nemali rady, sa mi tu páčilo. Škôlka sa od toho dňa stala pre mňa útočiskom, akousi oázou radosti a pokoja.

Keď mal otec dennú zmenu, vodievala a vyzdvihovala ma zo škôlky macocha. Boli to dni plné stresu, naháňania a buchnátov. Nechcela pochopiť, že nevládzem kráčať zarovno s ňou. Bola nervózna, až zlostná. Keď mala dennú macocha, do škôlky ma vodil otec.

Škôlku som však navštevovala veľmi rada. Vždy, keď sa blížil čas odchodu domov, viedla som vnútorný boj a iba ja som vedela, prečo je to tak.

Traumou boli pre mňa noci, keď otec niekedy zostal doma so mnou sám, lebo macocha bola na nočnej. Hladkanie z kúpeľne preniesol do postele, kde ma pod perinou vyzliekol a nahú hladil a bozkával na telíčko. Do úst mi vkladal jazyk, trel sa o mňa ako had a ťažko dýchal. Túžila som po pohladení, ale toto bolo niečo veľmi nepríjemné, no neodvážila som sa ani muknúť. Vždy mi dvíhajúc ukazovák prikázal: „Neopováž sa povedať mame, starkej ani nikomu inému, že ťa mám takto rád. Mama aj starká by sa hnevali, lebo na teba žiarlia, že ťa mám rád a ich nie. Potom by som ťa musel dať do detského domova, kde by si bola sama a zatvorená medzi zlými deťmi. A ani starkú by si už nevidela.“ Keď mi otec povedal, aby som sa s tým nikomu nezdôverila, vnímala som to ako príkaz, ktorý som povinná rešpektovať, a zo strachu som mlčala. Cítila som na sebe ťarchu jeho slov. Zrazu som bola zviazaná nechceným tajomstvom, ktoré ma ťažilo vo dne i v noci. Pochopila som, že to, čo sa deje, nie je vôbec dobré a musím mlčať, aby to so mnou nedopadlo zle.

Stávalo sa, že niekedy som v noci zostala sama, lebo obaja museli ísť na nočnú. Nikto z nich neriešil, čo bude so mnou. Dali ma spať a prišli až ráno.

Bála som sa, bolo mi zima a tmavé steny na mňa vyplazovali jazyky v podobe odrazu svetiel z ulice. Skrytá pod perinou som si vytvorila svoj svet, v ktorom som bola počas večera a noci spokojná. Nikto mi neubližoval, nikto na mňa nekričal. Hrala som sama so sebou hry, rozdávajúc pozornosť a pohladenia bábikám a plyšovým hračkám. Bola som zmätená a vystrašená. Čoraz viac som sa ponárala do svojho sveta. Sveta ticha, snov a ilúzií o tom, aké to je, keď som šťastná, krásna, múdra a milovaná. Akoby som si predstavami navliekala na seba brnenie, ktoré ma chránilo a nič zlé sa ma už nemohlo dotknúť.

Strach som mala aj z víkendov, keď som bola doma iba s macochou. Buchnáty a krik ma prenasledovali ako nepriateľ počas rána, cez deň aj večer. Maximálne ma prehliadala.

Neraz som bola hladná. Keď som macochu oslovila a povedala jej, že by som rada dačo zjedla, jej odpoveď mi pristala v ušiach ako facka.

„Aj ja som hladná. Fagan jeden, nevidíš, že nemám čas, mám robotu.“

„Mamička, aspoň kúsok chlebíka si prosím, veď som ani neobedovala.“

„Nemám. Si strašné dievčisko, lepšie je ťa šatiť, ako živiť.“

Dala mi buchnát do chrbta, schytila ma a vyhodila na dvor, aby som nezavadzala.

Hrala som sa na dvore s hladným bruškom. Boli to pre mňa strašné hodiny. Jedlo mi dávala, až keď otec prichádzal domov, aby videl, že mi dáva jesť.

Keď som sa s obrovskou chuťou pustila do večere, výsmešne dodala: „Nejedz tak hltavo, akoby si nejedla celý deň.“

Nechápajúc som sa ohradila.

„Mamička, ale ja som dnes nemala ani obed.“

„Pozrime sa, ešte budeš aj klamať. A vari som ti ho zjedla ja?“

Pozrela sa na otca a rozčúlene mu povedala: „Celý deň sa o dievčisko starám a toto je vďaka. Vymýšľať si bude. Robí to naschvál, aby sme sa pohádali.“

„To hádam nie, Mima. Je to malé decko, možno aj zabudla, že jedla.“

„Jano, nechápeš to? Toto mi nie je treba. Ten fagan mi do očí klame, rob s ním poriadky a nezastávaj sa ho.“

Otec ma na jej popud poriadne vyhrešil, že klamať sa nesmie, a pohrozil mi bitkou. Bála som sa viac sťažovať a pýtať od macochy jesť, keď nebol doma. Neraz som si poplakala, keď mi v brušku, vyhrávali cigáni, ale nebolo nikoho, kto by mi pomohol.

Jedného dňa, bola práve sobota, otec nebol doma. Bola som veľmi hladná. Videla som, ako macocha vyšla von do záhrady niečo natrhať. Vkradla som sa do kuchyne a na stole som zbadala v pekáči uvarené cestoviny. Rýchlo som si ich nabrala do hrstí a utekala som preč, aby ma nevidela.

Nezočila ma, ale keď sa vrátila do kuchyne, všimla si na stole aj na zemi cestoviny, ktoré mi pri úteku vypadli z rúk. Ihneď vedela, že som to bola ja a celá červená od zlosti ma zavolala dnu.

„Ukáž mi ruky!“ prikázala mi. Mala som ich zašpinené od cestovín. Nedalo sa zapierať.

„Týmito špinavými rukami si kradla cestoviny? Kto ti dovolil vojsť do kuchyne a kradnúť?“

„Mamička, som veľmi hladná, zobrala som si iba trošičku,“ plačlivo som priznávala krádež.

„Polož ruky na stôl!“ Keď som urobila, ako mi kázala, zrevala na mňa: „Nie tak, opačne!“ Zobrala varechu a udierajúc mi hánky rúk vrieskala, že viac kradnúť nebudem. Ruky som s plačom stiahla za chrbát, ale ešte aj tam mi dala po nich, zasiahla chrbát aj hlavu. „Mamička, prosím, nie, nebite ma, už nikdy to nespravím!“ kričala som, zúfalo sa zvíjajúc od bolesti.

„Zmizni mi z očí, pankhart jeden zlodejský!“ vrieskala celá bez seba, vyhodila ma na dvor a zabuchla za sebou dvere.

Pri stene domu som si fúkala červené boľavé ruky a mala som pocit, že mi polámala všetky kostičky.

Keď prišiel domov otec a macocha dávala na stôl večeru, zavolal ma, aby som sa išla najesť. Macocha mu povedala, že by som nemala dostať večeru, lebo som kradla.

Otec sa na mňa udivene pozrel.

„Je to pravda, Lenka? Čo si ukradla?“

K slovu som sa nedostala. Macocha začala okamžite opisovať svoju verziu mojej krádeže.

Otec sa na mňa zlostne, ale zároveň bezmocne zahľadel a riekol: „Čo máme s tebou robiť, ešte aj kradnúť budeš? Nevieš si od mamy vypýtať, keď si hladná?“

„Ja som si, ocko, pýtala, ale mamička mi nedala. Povedala, že nemá nič,“ s plačlivým hlasom som sa bránila.

Macocha sa postavila od stola a zdvihla ruku so slovami: „Ja ťa, decko, asi zabijem. Klamárka jedna.“

„Pokoj, Mima, sadni si,“ upokojoval ju otec a obrátil sa ku mne.

„Asi budeš musieť dostať poriadny výprask, aby si sa naučila móresom. Veď sme sa už rozprávali o tom, že klamať sa nesmie. Viem, že to nie je tvoja skutočná mama, ale nemôžeš takto klamať. Stará sa o teba, perie, varí.“

Ustrašene som ho počúvala, ale nemala som odvahu povedať niečo na svoju obranu.

„Hľadíš na mňa ako teľa na nové vráta. Poď k stolu a najedz sa. Potom sa ešte porozprávame.“

Sadla som si za stôl a macocha mi naložila cestoviny a omáčku s mäsom. Ruky som si skrývala pod stolom. Boleli ma, ale bola som hladná.

Otec sa na mňa pozrel a zreval: „Jedz! Kde máš tie ruky? Jedlo nie je pod stolom, ale na stole.“

Vytiahla som ruky spod stola a chcela som si zobrať lyžicu. Nedalo sa mi, ruka ma veľmi bolela. Zjojkla som a otec sa na mňa udivene pozrel.

„Čo máš s rukou?“

„Bolí ma, ocko.“

Macocha sa opäť rýchlo poponáhľala s odpoveďou za mňa.

„Dostala po nej, aby viac nekradla.“

Otec mi prehmatával ruku, či nie je zlomená. Už som ju mala modrú a kričala som od bolesti.

„Ocko, prosím, nie, veľmi to bolí.“

Vtom zahliadol aj druhú ruku, ktorá bola rovnako modrá. Aj tú mi prehmatal. Bolo to takmer rovnaké utrpenie, ako keď ma macocha bila.

„Nie je to zlomené,“ skonštatoval.

„Nemusela si ju tak silno udrieť, má to celé modré. Ako pôjde do škôlky? Mohla si to riešiť aj inak,“ prehovoril k macoche.

„Povedz mi ako. Zlodejku treba potrestať okamžite, aby si uvedomila svoj skutok.“

„Druhýkrát to nechaj na mňa, je to moja dcéra. Potrestám ju, keď to uznám za vhodné.“

„Ale čo? Keď sa mám o ňu starať, je aj moja, ale keď ju chcem potrestať, je tvoja?“ dodala uštipačne a nahnevane.

„Takto to nemôže fungovať. Čo povedia ľudia?“

„Na ľuďoch ti záleží, ale ja som ti ukradnutá. No pekne!“

Mima, prestaň už!“ zreval na ňu rozhnevaný. Stiahla sa a nadurdená sa pobrala preč z kuchyne.

Nedokázala som sa najesť. Otec ma musel kŕmiť. Večer pri kúpaní zistil, že mám modrinu aj na lakti a na chrbte. Nemohol ma ani kúpať, lebo som kričala od bolesti. V kúpeľni sa ma spýtal, ako to bolo s tou krádežou. Bála som sa povedať pravdu, lebo som si na základe skúseností myslela, že mi neuverí.

Mlčala som, čo ho presvedčilo, že macocha mala pravdu.

Boľavá na tele aj na duši som nevedela ani zaspať. Prevracala som sa na gauči a stonala. Otec to počul a priniesol mi tabletku, aby ma to vraj tak nebolelo.

Na druhý deň bola nedeľa. Počula som otca, ako povedal macoche, že v pondelok nemôžem ísť s takými modrinami do škôlky. Poprosil ju, aby si zobrala dovolenku a zostala so mnou aspoň tri dni doma. On si ju teraz vziať nemohol.

Otcov návrh nebol dobrý. Strhla sa hádka, ale tentoraz vyhral otec. Macocha, ktorá asi tiež pochopila, že s modrinami sa nemôžem ukázať v škôlke, lebo by mohla mať z toho zle, ustúpila. Strávila so mnou doma celý týždeň.

Tie dni mi však nedarovala. Bola som pre ňu vzduch, ktorý musela nutne dýchať, a tak sa ku mne aj správala.

Modriny na tele sa zahojili, ale krivda a bolesť, ktoré nezmizli ani po mesiacoch a rokoch, zostali navždy v malej dušičke dievčatka.

Nikto si nič nevšimol. Absenciu v škôlke ospravedlnili ako chorobu. Mala som zakázané povedať čokoľvek, čo sa udialo doma. Život išiel ďalej, akoby sa nič nestalo.

Macocha ma aj naďalej počas otcovej neprítomnosti vyhadzovala ráno na dvor, aby som sa tam hrala, nezavadzala jej a nerobila špinu v dome.

Večer sa ochladilo. V šatách, ktoré som mala, mi bolo zima, preto som išla za ňou do domu a poprosila ju, aby mi dala svetrík a tepláky. Premerala si ma a spustila: „Myslíš si, pankhart jeden, že budem stále prať?“

„Ja sa, mamička, nezašpiním, dám si pozor, len mi je veľmi zima.“

„Netáraj. Každý deň niečo zašpiníš, obleješ sa, roztrháš. Nedám ti nič, otužuj!“

„V tej zime vonku nevydržím, môžem ísť aspoň dovnútra?“

„Opováž sa, ešte mi tu budeš robiť neporiadok. Len buď vonku na dvore.“

Vonku som sa schúlila do klbka, líca mi zmáčali slzy a od zimy som sa triasla ako osika. Keď prišiel otec a zbadal ma na dvore v tenkých šatách, spustil na mňa krik.

„Prečo sa neoblečieš? Nachladneš a zasa bude s tebou robota.“

Keď macocha začula otcov hlas, vyšla von.

„Nemôžem ju dostať dovnútra. Povedala, že ťa bude čakať vonku, vraj jej nie je zima. Nemám už na ňu nervy, potom ju budem chorú opatrovať.“

Hrozivo na mňa pozrela, až mi v hrdle zamrzli slová, ktoré som chcela vysloviť na svoju obranu. A tak mi otec začal dávať opakovane lekcie, ako sa mám správať a že nesmiem klamať. Ani mu nenapadlo, že by to mohlo byť inak.

Nerozumel vlastnému dieťaťu, nikdy k nemu nenadobudol vzťah rodiča. Stával sa pre mňa hrozivou autoritou s absenciou rodičovského citu.

Každým dňom narastala vo mne krivda. Stekala mi po tvári v podobe sĺz. Otcove napomínania, že nesmiem klamať, rozleptávali vo mne posledné nádeje na spravodlivosť. Prestávala som rozumieť ľuďom a tí, ktorí mi mali byť blízki, vo mne postupne zabíjali dôveru. V tom chladnom pochmúrnom dome boli zrazu všetky kúty plné mojej bolesti.

Jedného dňa však môj plač nepočuli iba bábiky, ktorým som sa žalovala, aká som opustená, že ma nikto nemá rád a že otec neverí, že som hladná a je mi zima. Raz to začula aj macocha. Zobrala mi bábiky a ťahajúc ma za vlasy naplnila ten hrôzostrašný dom svojím krikom.

„Šteňa jedno mizerné, nebudem to počúvať. Zavriem ťa do pivnice, ešte sa na mňa sťažuj!“

Tajila som slzy a bála som sa vlastného vzlyku, ktorý by ju vyprovokoval do ďalších buchnátov a ťahania za vlasy. Tak veľmi som sa chcela vrátiť k mojej láskavej starkej, že som začala premýšľať o úteku.

V jeden deň, keď bol otec v práci a macocha ma vystrčila na dvor, som sa vykradla k bránke, potichu ju otvorila a rozbehla sa po chodníku dole ulicou. Párkrát som sa potkla a spadla. Krvácalo mi koleno, ale vedomie, že som už blízko cieľa, ma hnalo bez uvedomenia si bolesti a bez sĺz vpred. Ulicu zrazu predelila cesta, cez ktorú som musela prejsť. Postavila som sa vedľa jednej panej a zarovno s ňou som vykročila. Začudovane sa na mňa pozrela, a keď sme prešli cez cestu, spýtala sa: „Kam si sa vybrala, slečna? A ešte aj sama.“

S odpoveďou som nezaváhala, mala som ju pripravenú. Jedným dychom som dodala: „Idem k starkej, ocko ma čaká na stanici.“

Zrejme ju moja odpoveď uspokojila, lebo si šla po svojom.

Stanica nebola našťastie ďaleko a ja som sa dostala nikým nepozorovaná až do vestibulu plného ľudí. Ešte som nevedela čítať. Musela som niečo vymyslieť, aj keď to bolo klamstvo.

Pristúpila som k pánovi čítajúcemu na lavičke noviny a oslovila ho.

„Ujo, viete mi povedať, ako sa dostanem na perón, kde stojí vlak do Riečic? Tam ma čaká ocko.“

Prekvapene sa na mňa pozrel.

„Ale čo, moja, nie si ty od Wiedermanovcov? Nie si Janova dcéra? Veď ja ťa poznám. Bývam o dva domy ďalej od vás a robím s tvojím otcom. On je teraz v robote, má dennú.“

Už som vedela, že je zle. Aj bolo. Márne som ho prosila, že chcem ísť k starkej. Bol neoblomný. Zaviedol ma k železničiarovi v uniforme, ktorého oslovil.

„Počuj, Rudo, toto dievča asi ušlo z domu. Je to dcéra Jana Wiedermana, býva tu kúsok. Zaveď ju domov, nech si na ňu dajú pozor. Išiel by som tam ja, ale odchádzam za rodičmi, o chvíľu mi ide vlak.“

„Jasné, viem, kde býva Jano, odvediem ju.“

Neviem, či to bolo šťastie, alebo nešťastie, že aj tento železničiar poznal otca a vedel, kde bývame.

Sklonil sa ku mne a s vážnou tvárou sa ma spýtal: „Ušla si z domu?“

„Neušla, iba chcem ísť k starkej.“

„Vieš, že sa ti mohlo niečo stať? Nemôžeš ísť sama, si ešte malá a po ceste chodia autá, po koľajniciach vlaky.“

Mlčala som. Chvejúc sa na celom tele som vedela, že je to márne. Videl, že zo mňa nedostane viac ani slovo, tak ma chytil za ruku a viedol domov k macoche.

Celou cestou som zadržiavala plač a strach z toho, čo bude, mi zvieral žalúdok. Macocha ani nevedela, že som preč. Prekvapene počúvala železničiara, kde ma našli.

„No povedzte, dievčisko jedno, čo nevymyslí,“ skonštatovala.

Obrátila sa na mňa so slovami, že je zvedavá, ako jej to vysvetlím.

„Ďakujem, že ste ju priviedli, veď sa mohlo stať nešťastie. Jano by obviňoval mňa. Máme s tým dievčaťom stále problémy, neposlúcha,“ posťažovala sa železničiarovi.

„To vám verím. S deťmi sú starosti, nikdy nevieme, čo vymyslia. Dávajte na dievča pozor, pani, treba zatvárať bránu,“ povedal železničiar a pobral sa preč.

Macocha, na tvári červená ako moriak, ma schmatla za krk a vsotila do domu. Tam sa na mňa pozrela hrozivým pohľadom a v zápale jedu, ktorý ju zadúšal, zo seba vydala: „Nie, nebudem ťa trestať, toto si s tebou vybaví otec. Ja na teba nemám nervy, pankhart jeden. Zalez do izby a ani sa odtiaľ nepohni, až kým nepríde otec. Obed však nečakaj.“

Niekde spoza jej slov sa na mňa vyrojil pocit strachu a hrôzy.

Dlhé hodiny som strávila v tichu a bezmocnosti. Z kuchyne sa šírila vôňa jedla a mne sa v brušku búrili čerti. Tak tomu vravievala starká, keď bola hladná. Keď sa to už nedalo vydržať, pootvorila som dvere a tichým hláskom som poprosila: „Mamička, som veľmi hladná, dajte mi aspoň kúsok chlebíka.“

Pristúpila ku mne a povedala: „Pankhart jeden, žiada sa ti chlebíka, však?“ Schytila ma a vsotila späť do izby, až som padla a udrela si hlavu o posteľ.

„Dostaneš chlebíka, len čo príde otec, remeňom po holej a pôjdeš spať aj bez večere.“ A zatvorila dvere.

Hlad, bolesť, krivda, slzy... Ako s tým má päťročné dieťa žiť? Ako má v tomto sídle zloby vôbec prežiť? Kto im dal právo takto so mnou zaobchádzať? Tieto a veľa iných myšlienok sa mi motalo v hlave. Bála som sa otca a premýšľala som, ako mu všetko vysvetlím. V tej chvíli bol jedinou úľavou plač. Pochmúrnosť v miestnosti padala na mňa ako ťažká clona, až som vyčerpaná od strachu a hladu zaspala.

Zobudil ma až rozčúlený hlas môjho otca, ktorý prišiel z práce a vypočul si od macochy verziu toho, čo som vyviedla. V strachu, čo bude nasledovať, som sa stiahla do kúta a schúlila do klbka. To mi však pred otcovým remeňom nepomohlo. Vytiahol ma do stredu miestnosti, v ruke držal remeň a v očiach mal zlosť. Začal ma mlátiť remeňom hlava-nehlava.

„Ja ti dám! Ak ešte niečo vyvedieš, navždy si to zapamätáš!“ vrieskal na celý dom.

Plaziac sa a zvíjajúc od bolesti som volala na pomoc starkú, no len som tým priliala olej do ohňa. Nahneval sa ešte viac a rozzúrene vykrikoval: „Ja ti dám starkú! Vytlčiem ti ju z hlavy! Prestaň tu robiť divadlo. Mame sa ospravedlníš. Prežila šok, veď môže z toho ochorieť.“

Chrániac ženu ma v afekte mlátil, kam zasiahol. Vydávala som zo seba zvuky, ktoré vyjadrovali tú strašnú bolesť, až som stratila hlas.

Už som nevnímala, čo na mňa kričal, nepočula, čo mi vravel, prestávala som cítiť údery. Telo sa mi mykalo vzlykmi, ale ústa nevládali vydať zo seba ani plač, ani ston. Zdalo sa mi, že už zomieram.

Asi som omdlela. Neviem, ako dlho som ležala na zemi ani čo sa okolo mňa dialo. Stratila som prehľad o čase a priestore. Prebrala som sa až na spŕšku vody stekajúcu mi po tvári, z čoho som dostala silný šok.

Ani tak som však nevládala vstať. Otec ma zobral na ruky a odniesol na gauč. Triasla som sa od zimy, šaty som mala ľadové a mokré. Zakryli ma a nechali spať.

Ráno som sa zobudila na gauči a začula otca, ako mi povedal: „Vstaň a poď raňajkovať.“ Zbitá do krvi som nevládala vstať, všetko sa mi točilo. Po lícach mi stekali slzy, bolesť krivila tvár. Bála som sa vlastných vzlykov, ktoré som v sebe dusila, aby som otca nenahnevala a opäť ma nezbil. Napriek tomuto strachu som nemala silu vstať.

„Nepočula si, Lena? Vstávaj!“ skríkol otec, stojac vo dverách. „Nehraj mi tu divadlo.“

Pokúsila som sa vstať, no nešlo to. Potichu som mu povedala, že nevládzem, všetko ma bolí a je mi zima. Vtedy sa zrejme spamätal a išiel ma zdvihnúť.

Nevládala som ani sedieť. Oblečenie, ktoré som mala na sebe, bolo stále mokré. Pravdepodobne si to uvedomil až teraz a položil ma späť na gauč. Celým telom mi prechádzala triaška. Priložil mi na čelo ruku a skonštatoval, že mám horúčku.

„Mima, daj jej niečo na horúčku a suché veci!“ zakričal na macochu.

Otec ma prezliekal a ja som nedokázala udržať v sebe výkriky bolesti, keď sa ma dotýkal.

„Nebuď taká cintľavka, ja nie som starká, ja ti to nezožeriem.“

Odpoveďou mu bol iba môj ubolený pohľad.

Priniesli mi čaj aj nejaké jedlo, ale nevládala som jesť. Počula som macochu, ako otcovi vraví: „Jano, tentoraz si to prehnal.“

„Ty mi máš čo vyčítať,“ odpovedal jej nasrdene.

Obaja videli, že bolo zle. Neviem, koľko dní som preležala v horúčke. Veľa z toho som si nepamätala, akoby som strácala chvíľami vedomie. Vo chvíli bdenia som počula otca, ako hovorí macoche, že nemôžu zavolať lekára a musia to zvládnuť sami.

Postupne som sa zotavovala. Do škôlky som išla až o nejaké tri týždne. Prvé dni boli strašné. Nepamätám si z nich veľa, viac som prespala, ako prebdela. Ani táto udalosť nezmenila nič na macochinom postoji ku mne. V tie dni, keď som nešla do škôlky, aby sa mi zahojili modriny, rany na tele aj na duši, bolo jedinou úľavou, že som od nej nedostávala žiadne buchnáty, hoci na mňa nadávala, kade chodila.

Otec sa k tej udalosti už nevrátil. Keď som vyzdravela a mala som ísť do škôlky, dostala som od neho prísny zákaz rozprávať súdružke učiteľke aj kamarátom o tom, čo sa stalo doma. Prikázal mi, aby som vo vlastnom záujme vravela tak ako on – že som mala chrípku, kašeľ a že ma nechceli poslať medzi zdravé deti.

Povyhrážal sa mi, že ak tak nepoviem, dajú ma do takého domova, ktorý sa volá polepšovňa, kde aj skutočne patrím, lebo som zlá ako deti, ktoré tam musia byť za trest.

Tie tri týždne som prežila pomerne v pokoji. Rany a modriny sa opäť zahojili, len vnútro, myseľ a srdiečko malého dievčatka túžiaceho po rodičovskej láske boli poznačené ukrutnou bolesťou a sklamaním.

Nechápala som, čo je detský domov alebo polepšovňa. Spájala som si to však s niečím zlým, lebo otec mi tým často hrozil a na základe výrazu jeho tváre som sa toho veľmi bála.

Po návrate do škôlky si aj učiteľka všimla na mne zmenu. Spôsob, akým so mnou zaobchádzali, mi ukradol kus detstva. Do očí vmietol strach, zapustil vo mne ešte hlbšie korene nedôvery, naučil ma byť pokornejšou a mlčanlivejšou.

Učiteľka videla, že som ešte utiahnutejšia, preto sa ma viackrát pýtala, čo mi je. Môj jazyk bol zviazaný strachom a uzamknutý do bolesti predošlých zážitkov. Pri predstave toho, čo by sa stalo, keby som vyslovila pravdu, mi skrúcalo žalúdok a bránilo mi otvoriť zakázanú komnatu, v ktorej sa nachádzala strašidelná hrozba.

Už nikdy viac som sa neodvážila utiecť. Navonok som sa odovzdala osudu. Vo svojom svete hier som bola milované dieťa, ktoré mal každý rád. Hrala som sa sama so sebou. Vysnívala som si kráľovstvo, ktoré ma ochraňovalo pred nepriateľom, a tak som unikala z krutej reality.

Bol to môj svet, do ktorého som nikoho nevpustila, moje krásne tajomstvo, ktoré mi dávalo silu prežiť.

Roztrieštená skala v tele netuší,

čo to tlačí tepnu žitia na duši.

Vlieva do žíl...

zo žíl však vyteká.

Čisté rany skryté v sile človeka.

Po siedmich mesiacoch môjho pobytu v otcovej rodine pribudlo do domácnosti spoločné dieťa, chlapec Janko. Začínala prebiehať kategorizácia „naše a tvoje dieťa“.

Hádky boli na dennom poriadku a takmer vždy som mohla za ne ja, lebo macocha sa o mňa odmietala starať. Bola som pre ňu nevychovaný pankhart, ktorý ju zaťažoval. Otec to všetko akoby prehliadal, len aby mal pokoj. Zo dňa na deň bol nervóznejší.

Macocha bola celé dni doma, a tak sa aspoň neopakovali nepríjemné noci, keď si ku mne ľahol otec a nechutne sa o mňa obtieral. Prestal ma aj kúpať, lebo macocha rozhodla, že som už dosť veľká a zvládnem to aj sama. Kúpať bolo treba Janka.

Starká k nám nechodila, ale ani my k nej. V otcovom dome som bola izolovaná od celej rodiny a nebolo nikoho, kto by sa ma zastal, kto by mi povedal milé slovo, ku komu by som sa mohla pritúliť.

Osem mesiacov som žila vo svete zloby, ktorá ma chcela zamotať do svojich sietí a ja som si niekedy veľmi želala zomrieť, hoci som si smrť ani nevedela predstaviť.

Táto myšlienka ma sprevádzala odvtedy, čo ma otec zmlátil a ja som mala pri tom pocit, že zomieram. Chvíľa, keď som zrazu necítila žiadnu bolesť, vo mne zanechala oslobodzujúci pocit a v mojich predstavách bola smrť znamením konca utrpenia.

V jedno ráno sme sedeli pri stole a macocha kládla na stôl raňajky. Pre ňu a pre otca kakao a voňavý makovník, pre mňa čiernu meltu s mastným chlebom.

Otec sa na ňu začudovane pozrel a spýtal sa: „Prečo nedostala Lenka kakao a koláč ako my?“

Macocha sa rozkričala, až očervenela.

„A čo som jej dala? Nie je to jedlo? Čo jej mám dať?! Nebodaj si ja od huby odtrhnem a ponúknem ju? Čo máš stále s tým faganom? Vravela som ti, aby si ho dal do domova. Sú s ním len problémy, aj my sa hádame. Nevidíš, že takto to ďalej nejde? Jano, buď on, alebo ja!“

Otec ani nedojedol, len nahnevane vstal od stola a pobral sa preč. Keď sa asi po hodine vrátil, prišiel za mnou do izby a povedal mi, že pôjdem späť k starkej. Že tu nemôžem zostať, lebo dom je malý. Sľúbil, že keď dostanú byt, prídu po mňa.

V tej chvíli nebol nikto šťastnejší ako ja. Vo svojich predstavách som dúfala, že sa to raz stane. Otcovo rozhodnutie bolo pre mňa ako okamžitá záchrana zraneného zvieraťa. Rýchlo mi zbalil veci, a keď sme stáli medzi dvermi, povedal: „Rozlúč sa s mamou, poďakuj sa a daj jej pusu.“

Pristúpila som k nej, ale ona sa odo mňa odvrátila so slovami: „Choď už, bolí ma hlava. Na tieto výlevy nemám náladu.“

Otec pokrútil hlavou a dohovoril jej, že aspoň teraz sa mohla ovládať. Oznámil, že sa vráti až večer a potom pôjde na nočnú. Poprosil ju, aby mu pripravila niečo do roboty. Neodpovedala mu. Chytil ma za ruku a pobrali sme sa preč.

Cestu som takmer nevnímala. Veľmi som sa tešila. Srdiečko mi poskakovalo, v hlave sa stupňovali predstavy, ako objímem starkú a už nikdy ju neopustím.

Ocitli sme sa na stanici, ktorá ma v mojej predstave zradila. Teraz som ju však vnímala ako miesto, ktoré mi umožní cestu do môjho raja.

Vystupujúc z vlaku som zazrela starkú na dvore. Už od stanice som kričala: „Starká, zas budem u teba!“ a bežala som až do dvora. Starká od úžasu asi onemela. Z úst jej vyšlo: „Lenička moja!“

Hodila som sa jej do náručia a plakala od šťastia, vediac, že tu ma za slzy nikto nebude biť, ale mi ich zotrie láskavá starkina ruka. Tej sa tiež kotúľali po lícach slzy, ale boli to slzy šťastia.

„Poď, Lenička, rýchlo dovnútra, dám ti čajík, si celá uzimená a určite aj hladná.“ V kuchyni nebol nikto. Okamžite som si našla svoje miesto pri peci. V celej miestnosti bolo útulne a teplo. To bol ten pravý domov, kde som žila šťastná pri mojej starkej.

Hneď za nami vošiel do kuchyne aj otec, sadol si a nevedel, ako má začať.

„Mama, tato nie je doma? Potrebujem sa s ním rozprávať.“

Starká sa naňho pozrela a odvetila: „Je v záhrade. S chlapcami robia chliev. Dáš si čaj alebo si hladný?“

„Nie, nie som hladný, jedol som doma. Na nejaký čas som vám priviedol Lenku. Keď dostaneme byt, potom si ju vezmem. Odkedy sa narodil Janko, v dome sa tlačíme.“

Starká si k nemu prisadla.

„Janko, najlepšie by si spravil, keby si dievča nechal tu a už ho nebral do svojej novej rodiny. Nie je dobré, aby takto behalo z rodiny do rodiny. Potrebuje stabilitu. O rok pôjde do školy, tu mu bude lepšie.“

„Uvidíme, mama, ešte je to ďaleko. Byt budem mať v Bratislave a Lenke bude v meste dobre. Idem sa pozrieť za tatom, potom musím ísť, lebo mám nočnú.“

„Mohol si zostať aspoň na obed a ísť vlakom o jednej.“

„Nie, chcem sa pred nočnou ešte vyspať, nebudem obedovať. Mima varí obed.“

„Ach, dievča moje!“ povzdychla si starká a zobrala ma na kolená. „Schudla si. Nedávali ti jesť?“

Pritúlila som sa k nej a rozplakala som sa.

„Starká, nesmiem ti nič povedať, otec by sa hneval.“

„Tíško, Lenička, keď otec odíde, tak mi povieš. Teraz sa prezlečieš, uložíme veci a potom budeme štebotať.“

Po chvíli prišiel do kuchyne otec aj so starkým.

„Idem už, mama, o chvíľu mi ide vlak. Tak sa tu majte, tatovi som všetko povedal a súhlasí, aby tu mohla Lenka ostať.“

Starký rozhodil rukami.

„Čo sa dá už robiť? Keď je to tak, nech tu zostane, mama sa len poteší.“

Starká mlčala a tušila, že veci sa majú inak, ako jej to zdôvodnil syn.

„Maj sa, dievča, poslúchaj starkú. Zbohom, mama,“ pozdravil otec a starký ho vyprevadil k bránke.

Keď sa starký vrátil do kuchyne, podávala starká obed. Počas jedenia rozprúdili medzi sebou družnú debatu o otcovom manželstve, kde asi nie je všetko, ako má byť. Synovia starkých sa málo zapájali do rozhovoru, ale bolo vidno, že sa im veľmi nepáči ďalší hladný krk v dome.

Po obede nechala starká svoju prácu bokom, uložila ma do postele, ľahla si ku mne a pritúlila si ma k sebe.

Ani neviem, ako som zaspala. Asi pod vplyvom udalostí ako vtáča

v teplom hniezde. Starký šiel so synmi dokončiť prácu na dvor a v dome všetko stíchlo.

Keď som sa zobudila, bola starká pri mne.

„Lenička moja, strhávala si sa celý čas, čo si spinkala. Snívalo sa ti niečo zlé?“

„Neviem, starká, nespomínam si,“ pritúlila som sa k nej ešte rozospatá.

„Tak poď, oblečiem ťa, vonku je zima. Budeš mi pomáhať v kuchyni, tam je teplo.“

Starká sa pustila umývať riad. Na peci mala stále v hrnci horúcu vodu. Keď z neho odliala, dolievala studenú.

„Budeš mi, Lenička, pomáhať.“ Podala mi utierku a ukazovala mi, ako budem utierať riad.

Páčilo sa mi to. Bola som užitočná a starká sa na mňa usmievala. Po chvíli sa starká zastavila a spýtala sa ma: „Lenička, a aká bola nová mama, dobrá?“ Pozrela som na starkú očami týraného zvieraťa, schúlila sa k nej a rozplakala som sa.

„Starká, ona nie je mama, ale macocha!“ vyhŕklo zo mňa.

Starká prerušila prácu a objala ma.

„Neplač, Lenička, poď ku mne a porozprávaj mi, ako bolo.“

„Starká, nesmiem nič povedať, lebo ma dajú do detského domova a už ťa nikdy neuvidím. A čo je to vlastne detský domov?“

„Parom ma uchytí, Lenička. Kto ti povedal takú hlúposť?“

Vystrela sa do bojovného postoja.

„Ocko. Vtedy, keď ma zbil.“

Zrazu som sa zarazila, uvedomujúc si, že som už povedala viac, než som mala.

Starká nadvihla obočie v nemom úžase.

„A prečo ťa zbil? Hovor,“ pobádala ma.

„Neboj sa, neprezradím mu to a nedovolím, aby ťa dal do domova.“

„Ušla som z domu, lebo som chcela ísť za tebou, ale jeden ujo ma prezradil a odviedol domov.“

To už išlo zo mňa von a bez zábran som starkej takmer všetko rozpovedala.

Zatajila som len nepríjemné láskanie pri kúpaní a v posteli. Asi som sa to bála vysloviť a nevedela som si vysvetliť, z čoho som mala strach.

Na starkej bolo vidno, že je nahnevaná. Zbadala som, že sa jej tisnú do očí slzy z toho, čo počula.

Mlčala, iba ma silnejšie tisla k sebe, hladkala, aj na riad zabudla. Keď sa zrazu spamätala, prehovorila: „Lenička, veď nám vychladla voda na riad, musíme dať druhú. Počkaj tu, idem ju vyliať.“

Po chvíli sa vrátila a naliala do hrnca novú vodu. Rýchlo a už bez rečí doumývala riad a pomohla mi ho utrieť, lebo som jej nestíhala. Keď sme skončili s riadmi, starká mi vysvetlila, čo je detský domov aj polepšovňa a že ocko myslel detský domov, kde sú deti, ktoré nemajú rodičov.

„Ty do takého domova nepatríš, veď máš otca aj nás a my si ťa nedáme. Neboj sa, uchránim ťa.“

„Starká, ale on povedal, že to je taký domov, kde sú zlé deti a teba už nikdy neuvidím.“

„To je hlúposť. Uver starkej a nemysli na to,“ ukončila rázne rozhovor. Strach z detského domova, kde sú zlé deti, však zo mňa neopadol. Starká nebola až tak veľmi presvedčivá a celý deň zostala zádumčivá.

Viac sme sa k tejto téme nevrátili. Iba večer som počula, ako všetko rozpráva starkému.

„Vidíš, vedela som, že to nie je v poriadku. Macocha je macocha, nemali by sme mu to dievča už dať.“

Na druhý deň mne, Milovi aj Julkovi prikázala starká očistiť si čižmičky, lebo večer príde Mikuláš, ktorý nám do nich niečo dá.

Celý deň som netrpezlivo čakala na večer. Starký nebol doma, Milo sa škeril a Julko ma ubezpečoval, že Mikuláš príde, len má veľa detí, ktoré musí postupne navštíviť. Keď sme sa navečerali, zrazu bolo počuť buchot. Utiahla som sa k peci, kde som vždy hľadala záchranu.

Milo sa chechtal: „Bojíš sa, že príde čert, však?“

Zrazu stál vo dverách Mikuláš v dlhom plášti s bielou bradou, čapicou a s veľkým batohom na pleci.

Stuhla som. Starká ma chytila za ruku a povedala mi: „Neboj sa, Lenička, povieš Mikulášovi básničku, ukážeš čisté čižmičky a niečo dostaneš. Mikuláš sa nado mňa nahol a spýtal sa ma, ako sa volám.

Hrdlo mi stiahol strach a vyšlo zo mňa chraptivé: „Lenka.“

„Lenka? Pekné meno. A máš čisté čižmičky?“

„Áno.“

„Povieš mi aj nejakú básničku, Lenka?“ Zrazu mi nič nenapadlo, iba modlitba, preto som odvetila: „Viem sa pomodliť.“

„To je krásne, nuž, odriekaj modlitbu.“

Modlitbu, ktorú ma naučila starká, som sypala ako z rukáva. Starká sa usmievala, Mikuláš ma pochválil. Ukázala som mu čižmičky a on začal vyťahovať z vreca sladkosti, pomaranče aj jablká. Všetko povykladal na stôl, lebo do čižmičky sa to nevošlo.

„To všetko je moje?“ osmelila som sa spýtať, pričom som pozerala na Mila. Ten však nejavil záujem, len sa škeril.

Mikuláš sa na mňa usmial a riekol: „Áno, to je iba tvoje, Lenka, lebo si poslúchala. Mikuláš odmeňuje iba dobré deti. Uvidíme, či má tento chlapec čisté čižmy,“ obrátil sa na Mila s otázkou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nesmieš povedať.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.