Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autor: © Zdenka Wenzlová Švábeková, 2018

Redaktor: Mgr. Simona Rošková

Korektúra: Mgr. Anetta Letková

Obálka: © Matej Faltin

Vydavateľstvo: © Elist, Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2018

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-171-6

ISBN MOBI: 978-80-8197-172-3

Venujem ti iba knihu, žiadne statky.

Prečítaj si trpký život ženy, matky.

S láskou

autorka

Predslov

Sedím oproti žene, ktorá napriek mejkapu na tvári nevie skryť, čo ju sprevádza celý život.

V očiach má odraz traumatizovaného detstva, nevydareného manželstva, ale aj mnoho iných útrap. Chvenie rúk prezrádza, že sa s ňou život vôbec nemaznal. Pri zmienke o deťoch sú to práve oči, ktoré ju zradia, zalejú sa slzami a spustia neuveriteľný príbeh dieťaťa, ženy, manželky a matky.

So súhlasom hlavnej postavy Lindy vás podľa jej spomienok prevediem príbehom, v ktorom nikdy neboli potrestaní vinníci zodpovední za jej utrpenie. Už ako malé dieťa nenašla v nikom oporu a nemala silu brániť sa proti špine, ktorá pretekala cez jej útle telíčko. Podobná ničivá spúšť sa jej životom preháňala aj v dospelosti a zanechávala na duši nezmazateľné stopy utrpenia.

Po prežití detstva plného traumy sa ocitla v úlohe matky, ktorej nikto nedal návod, ako má žiť a nemal ju kto zdvihnúť, keď opakovane padala. Naučili ju iba skloniť hlavu, trpieť, lebo tak to má byť. Vraj taký je údel matky.

Cítim, ako sa jej touto spoveďou vyplavuje z tela arzén bolesti, lebo práve tento druh jedu jej do jedla pridávali všetci tí, ktorí ju mali milovať a chrániť.

1. kapitola
Prekliaty život

Volám sa Linda a môj životný príbeh sa začal ešte pred mojím narodením. Všetko, na čo si, pochopiteľne, nemôžem spomenúť, som si vypočula od ľudí, ktorí mi boli rodinne blízki, napríklad od mamy, babky Lindy, deda Emila, babky Aničky, strýka Filipa, mamy Eleny, otčima Paľa, otca Andrea, macochy Irmy, ako aj od priateľov a známych, s ktorými sa moja rodina stretávala. Práve z ich úst som postupne dostávala rokmi potvrdené vierohodné informácie.

Narodila som sa veľmi mladým rodičom, ktorí podľa rozprávania rodinných príslušníkov neboli na dieťa ani na manželstvo pripravení. Ako to býva v rodinách, nedaj Boh, keď sa medzi mladých pripletie niekto tretí.

V tomto prípade to bola mamina matka, ktorá bola veľmi proti tomuto zväzku. Podľa nej si dcéra nevybrala vhodného partnera. Bol to obyčajný kaderník z dediny a navyše z chudobnej rodiny. Ona však mala predstavu, že dcéra sa vydá za vysokopostaveného a bohatého muža. Čo sa jej nedarilo po dobrom, skúšala po zlom.

Ako fúria vbehla k dcére do izby a ešte pred svadbou jej roztrhala svadobné šaty. Ani toto trúfalé a zúfalé gesto však nemohlo zmeniť rozhodnutie dvoch zaľúbených ľudí. A tak sa dcéra aj napriek matkinmu hnevu a nesúhlasu vydala za muža svojich snov.

Jej matka sa aj napriek tomu nevzdala a na svadbu dcéry Eleny prišla s veľkým hnevom a vopred premysleným zámerom. Z úst jej šľahala zloba ako ničivé plamene pri požiari a pred všetkými ľuďmi v rodine zakričala: „Elena, preklínam ťa!“ Zrejme jej tá hrozná veta nestačila, lebo pokračovala: „Preklínam aj dieťa, ktoré nosíš pod srdcom, aj ďalšie deti a celú rodinu, ktorú budeš kedy mať!“

Vyslovením svojich slov udala svadbe zvláštny tón a nikto sa na nej necítil dobre. Zábava vyhorela a hostia sa porozchádzali skôr, než zmizlo jedlo zo stolov.

Na svet som prišla asi štyri mesiace po svadobnom obrade. Moja mama Elena v snahe o zmierenie sa s matkou prijala jej návrh, aby mi dali meno po nej. Preto sa volám Linda.

Tak sa aj stalo a zdanlivá spokojnosť bola na oboch stranách. Prímerie však netrvalo dlho, čomu napomohla i neprítomnosť môjho otca, ktorý musel hneď po mojom narodení odísť na základnú vojenskú službu.

Mama nechcela zostať u svokry, pretože sa v tej rodine necítila dobre. Jedného dňa sa vybrala poprosiť matku, či by sa nemohla vrátiť domov. Tá súhlasila, ale jej nenávisť k dcérinmu manželovi nepoznala hraníc, a tak si stanovila podmienku, že môže prísť až vtedy, keď sa rozvedie s tým niktošom.

Osamotená a naivná mama poslúchla a podala žiadosť o rozvod. Rozvodové konanie prebehlo rýchlo, ešte počas vojenskej služby môjho otca. A tým sa vzťah mamy a otca natrvalo ukončil. Vrátila sa so mnou do rodičovského bytu, v ktorom bývala matka, jej druhý manžel Emil a ich spoločný syn Filip.

Paradoxom bolo, že to bola práve babka, ktorá sa o mňa po narodení starala. Akoby si slovami plnými zloby, ktoré vyslovila ešte pred mojím príchodom na svet, uvedomovala svoju vinu, a takto chcela všetko odčiniť.

Alebo mala na to iný dôvod? Trápili ju azda výčitky svedomia, že nepripravila dcéru na rodičovstvo alebo že ju nenaučila zodpovednosti?

Pravda je, že mama bola veľmi mladá a na materstvo absolútne nepripravená. Bála sa ma chytiť do náručia, nieto ma ešte kúpať, prebaľovať a kŕmiť. Zastúpila ju babka, ktorá sa snažila nič nezanedbať.

Mala som vykĺbené nožičky, preto ma musela naširoko baliť až dovtedy, kým sa nepotvrdilo, že je problém zažehnaný. Porušenie krčného stavca, ktoré bolo následkom pôrodu, sa po zdĺhavom vyšetrení rozhodli lekári operovať.

Neskôr, keď babka Linda zistila, že škúlim na jedno oko, navštevovala so mnou aj očného lekára. Jediným východiskom bolo nosenie okuliarov, ktoré mi zdobili tvár od dvoch rokov. Babka Linda bez reptania zobrala na svoje plecia všetky starosti, ktoré by inak musela riešiť moja mama.

Udalosti ďalších rokov boli naplnením kliatby, ktorú vyriekla babka Linda a ktorá svoje slová, bohužiaľ, nemohla už vziať späť.

Pre mamu nebolo v tom čase jednoduché zostať sama s dieťaťom. Krásna mladá žena s pekným telom a nádhernými vlasmi bola prirodzene okamžitým stredobodom pozornosti druhého pohlavia. Čelila rôznym návrhom od mužov, ktorí si trúfali na rozvedenú ženu. Najhoršie znášala to, keď si na ňu robil chuť aj manžel jej matky. Dával jej veľmi trúfalé návrhy, o ktorých jej matka nemala ani tušenia. Mama to však z pochopiteľných dôvodov tajila. Bála sa, že ak by to aj matke povedala, v snahe zachrániť si manželstvo by ju vyhodila a ona by nemala kam ísť.

Samota mladej ženy bez partnera bola zlá, a preto sa intenzívne začala obzerať po mužovi, ktorý by zodpovedal jej predstavám. Asi dva roky z môjho detstva som pobudla s matkou u babky Lindy.

Mame sa po dvoch rokoch predsa len podarilo nájsť si známosť. Bol to nástrojár, pekný muž s hustými čiernymi vlasmi menom Pavol. Opäť to nebol chlap, ktorého by si babka Linda želala, ale bol zručný a správal sa ku mne aj ku všetkým láskavo. A práve jeho príjemné správanie dopomohlo mame k rozhodnutiu vydať sa zaňho. Vtedy mi vysvetlila, že to bude môj tato, a tak ho budem volať.

Bývanie v rodičovskom byte však čoskoro začalo vytvárať dusnú atmosféru a čo by nikto nečakal, babka Linda začala manžela mojej matky neznášať. A to bol hlavný dôvod, že sme sa o pár mesiacov po ich svadbe odsťahovali na dedinu.

Tam sa narodila aj moja sestra Elenka. Bola to veľká radosť, ale pre mamu a jej manžela rovnako aj strašný šok. Do rodiny pribudlo krásne dievčatko s pomerne vážnym postihnutím pohybového aparátu. Hrozilo, že nikdy nebude chodiť. Elenke nepomohlo ani balenie naširoko, ako to bolo u mňa, radu nevedeli dať ani lekári.

Mama musela venovať Elenke zvýšenú pozornosť a spolu s manželom sa točili okolo nej od rána do večera, preto som bola ako dieťa odkázaná väčšinu dňa sama na seba. Možno preto, lebo odmalička sa o mňa starala babka Linda, moja mama nenadobudla ku mne starostlivý materinský vzťah.

Od Elenkinho narodenia sa situácia stále zhoršovala a boli chvíle, keď mama na mňa úplne zabúdala.

Keď sa spamätala, iba podotkla: „Joj, Linduška, takmer som na teba zabudla. Budeš papať?“ Inokedy: „Linduška, zabudla som ťa okúpať.“ Nie raz som ju počula vzdychať: „Ako to mám všetko zvládnuť sama?“

Dalo by sa povedať, že cez deň ma vychovávala ulica a susedky. Ako malé štvorročné dieťa som všade vliezla a všetko ma zaujímalo. Bola som veľmi zhovorčivá a dôverčivá. Keď som videla za plotom susedku Vierku, začala som sa s ňou ihneď rozprávať. Teta si ma veľmi obľúbila a po upečení voňavých bálešov na mňa ponad plot kričala: „Poď sem, ty moja blonďavá rapotačka, poď si zobrať báleš.“ Tak sa volal slaný osúch, ktorý mi veľmi chutil. Druhá suseda oproti ma zas núkala malinovým sirupom. Tak ako som si vytvárala kamarátstvo s dospelými, vznikalo aj s ich deťmi.

Každý deň som zablúdila do niektorého dvora. Lákali ma dobroty aj kamaráti, s ktorými som sa mohla hrať a rozprávať. Keď mama niekedy postrehla, že ma dlho niet, na celý dvor kričala: „Linda, kde si?!“

Mamino volanie som nepočula, ale začula ho susedka Vierka, ktorá jej odvetila: „Susedka, Linduška je u nás, nebojte sa, privediem ju.“

„Pošlite ju domov, suseda, nemôže len tak odísť z dvora,“ hnevala sa mama a nástojila na tom, aby som sa okamžite pobrala domov.

Po príchode ma mama vyhrešila a zakázala mi bez opýtania sa odísť. Pohrozila mi, že ak to poruším, už nikdy nebudem môcť ísť za deťmi.

To by bolo strašné, pomyslela som si, ale o chvíľu som na všetko zabudla. Keď som zbadala na ulici husi, nemyslela som na zákaz ani bitku a začala som ich naháňať až po dom tretieho suseda. Tam som sa zastavila, lebo sa oproti mne rozbehol veľký gunár, ktorý ma dobehol a syčal na mňa.

Práve prechádzala po ulici susedka Vierka, ktorá gunára odohnala a rýchlo si ma pritiahla k sebe. „Linduška, gunárovi sa vyhýbaj, lebo ťa uštipne.“ Naozaj pôsobil veľmi hrozivo a odvtedy som ho zďaleka obchádzala.

Ako dieťa som nezažívala iba radostné chvíle. Keď začala sestrička Elenka chodiť, zmenilo sa aj moje bezstarostné detstvo. Po Elenkinom narodení sa manžel mojej mamy veľmi zmenil. Často bol nervózny až zlostný, sácal ma, za všetko na mňa kričal a už som sa nemohla k nemu ani pritúliť. Keď niekedy okolo mňa prešiel, surovo do mňa strčil so slovami: „Nezavadzaj stále, prac sa do izby!“

Stredobodom pozornosti oboch rodičov bola iba malá sestrička. Elenka nevedela dobre chodiť a jej zdravotný stav sa prejavil naplno až v období, keď začala robiť prvé kroky. Obaja rodičia stále diskutovali o chorej sestričke, hádali sa a zvaľovali vinu jeden na druhého. A práve pri jednej hádke som prvýkrát uvidela, ako dal otčim mame facku. Potom to bolo takmer na dennom poriadku.

Jeho zloba sa postupne prenášala aj na mňa a stala som sa jeho terčom. Buchnáty som občas utŕžila aj za to, že som sa len vyskytla v jeho blízkosti alebo ho oslovila, keď nemal práve dobrú náladu. Zdalo sa, že Elenkiným narodením sa babkino prekliatie prejavilo v plnej intenzite.

V mojom detstve sa vyskytovalo veľmi málo pekných momentov, ktoré by mi pripomínali otčima.

Raz som sa k nemu pritúlila a spýtala sa: „Tato, nemáš ma už rád?“ Aj dnes si viem živo vybaviť jeho tvár, celú červenú od zlosti. Odstrčil ma od seba a hrozivo ako susedov gunár zasyčal: „Čo to táraš, sopľaňa jedna? Myslíš si, že si tu iba ty?! Zalez niekam, lebo ti dám po hlave!“

Preľaknutá som uskočila a odvtedy som sa k nemu nikdy viac nepritúlila, skôr naopak, skrývala som sa a vyhýbala sa mu.

Otčim si však vždy našiel dôvod na facky a bitku. A práve bitiek od neho som dostala oveľa viac ako pohladení od mamy, ktorá ma nechcela alebo nevedela ochrániť pred jeho zlobou.

Mama ma často posielala k babke Linde. Najprv som u nej trávila iba víkendy, a neskôr ma mama zabúdala vyzdvihnúť a u babky som zostávala celé dni. Vôbec mi to však neprekážalo, lebo babku som mala rada. Bola na mňa dobrá, trpezlivo odpovedala na moje zvedavé otázky, a hlavne mala na mňa čas. Vždy som mala obrovskú radosť, keď mi dovolila spať na nafukovačke. Bol to pre mňa veľký zážitok.

Žiaľ, jedného dňa sa situácia zmenila. Mama a jej manžel sa rozhodli presťahovať z dediny do novej bytovky v Detve. Bolo mi z toho smutno, lebo som vedela, že ma zoberú od babky Lindy a budem musieť bývať s nimi.

V bytovke to bolo iné ako na dedine alebo u babky. Tato chodil do roboty a mama sa o nás starala. Von na prechádzku sme mohli ísť iba s ňou. Spoznávať kamarátky, hrať sa s nimi na dvore alebo pred bytovkou bolo nemožné.

V jeden podvečer, keď prišiel tato z roboty, začalo mamu veľmi bolieť brucho. Bolesti jej neprechádzali. Boli sme vystrašené a plakali sme. Tato nás vyhnal do izby ako ovce do chlieva. Cez škáročku pootvorených dverí som sledovala, čo je s mamou. Tato zavolal lekára, ale ten si asi nevedel rady, lebo mamu ešte v ten večer zobrali do nemocnice. Domov sa nevrátila ani na druhý deň.

Tato s nami zostal sám. Snažila som sa mu vyhýbať, lebo jeho zlostný výraz na tvári neveštil nič dobré. Ako však vravievala babka Linda, čo čert nechcel, na druhý deň som dostala hnačku a nestihla som dobehnúť na toaletu. Samozrejme, že mi ušlo do nohavičiek a pretieklo do teplákov. Skrývala som sa, aby to tato nezbadal, ale smrad sa nedal utajiť. Niesol sa bytom ako nezadržateľná katastrofa.

„Čo to tu smrdí?“ šomral a jeho prvá cesta viedla k Elenke. Veľmi rýchlo zistil, že zápach nejde od nej, preto sa otočil ku mne.

„Linda, to ty smrdíš?“ Ani som nemusela odpovedať. Výraz na mojej tvári bol jasnou odpoveďou.

„Nebodaj si sa posrala?!“ zvrieskol, až som sa prikrčila za stoličku. „Nevieš nájsť záchod? Čo si malé decko? Dorazím ťa!“ Jeho zúrivosť naberala na intenzite, čo neveštilo nič dobré.

Surovo ma schmatol za ruku.

„Au, to bolí!“ kričala som, ale bezohľadne ma ťahal do kúpeľne, kde ma vložil oblečenú do vane. Tam zo mňa postŕhal veci a začal ma sprchovať ľadovou vodou.

Vrieskala som ako zmyslov zbavená. „Au, bŕŕŕ, je mi zima! Je to studené, pomóc, mamííí, mamííí! Prosím, prestaň, už som čistá.“ Drkotala som zubami a triasla sa na celom tele.

Schúlila som sa do vane, ale studená voda prenikala do mňa ako ostré pazúry votrelca. Srdcervúco som plakala a volala mamu, no on sa ako boh pomsty nemienil nado mnou zľutovať. Keď po chvíli zastavil vodu, pocítila som úľavu, ale nie nadlho. Vytiahol ma, prehol cez vaňu a začal ma biť po holom zadku.

„Ja ti dám, zapamätáš si, že nemáš srať do nohavíc! Toto bolo naposledy!“ vrieskal.

Plakala som, metala sa a kričala. Prosila som ho, aby ma nebil, lebo ma bolelo bruško. Sľubovala som, že to už naozaj nikdy nespravím.

„To ti ani neodporúčam!“ zreval na mňa a postavil ma nahú na zem.

Bitka sa konečne skončila. Hodil do mňa pyžamo a prikázal mi, aby som sa obliekla a zaliezla do postele. Rýchlo som vkĺzla do pyžama a utekala sa schovať do perín. Všimla som si, že na druhej posteli chýbala Elenka. Pomyslela som si, že tato ju vzal k sebe. Ju ľúbi, mňa nie. Slzy ma zadúšali a mokré pyžamo ma chladilo. Aj pod perinou som sa stále triasla od zimy. Od hladu som ani nemohla zaspať. Neodvážila som sa vypýtať si jedlo a napokon som vyčerpaná od plaču upadla do snov.

Snívalo sa mi, že prišla mamička a boli sme na kúpalisku, kde bola studená voda. Zakrútila som sa do deky a odmietla som ísť do vody. Mama mi vzala deku, bola mi obrovská zima. No v skutočnosti to nebola mama. Bol to otčim, ktorý zo mňa stiahol perinu. Myslela som si, že sa mi to sníva, ale nebol to sen.

Stál nado mnou a kričal: „Dobre sa ti leží v tých šťankách?!“ Chytil ma za golier a surovo stiahol na zem. Keďže som bola rozospatá, nemala som ani tušenia, čo sa so mnou deje.

„Postav sa a pozri, čo robíš. Poserieš sa, poštíš... je to vôbec možné?“ čudoval sa. Pohľad som uprela na posteľ, no stále som nechápala, čo sa stalo.

Strhol zo mňa pyžamo a začal ma ním mlátiť. Stočila som sa do klbka a zakrývala si tvár. Cítila som smrad a vlhkosť a vtedy som si uvedomila, že som sa pocikala.

V diaľke bolo počuť Elenkin plač a otčim zrazu s bitkou skončil.

Od tej noci som sa začala takmer pravidelne pomočovať, čo bol ďalší dôvod na bitku, ktorá zo dňa na deň naberala na intenzite. Nevedela som tomu zabrániť. Vždy som sa zobudila až vtedy, keď som bola pocikaná. Dokonca sa mi to stávalo aj cez deň a vtedy som sa to snažila utajiť. Prezliekla som sa a veci hodila do koša na bielizeň. Tato to, samozrejme, zistil a tak veľmi ma zbil, že som si nedokázala ani sadnúť na zadok. Volala som na pomoc mamičku, ale to ho tak rozčúlilo, že na celý byt hulákal: „Ešte aj mater volaj na pomoc! Ak ti je málo, priložím ti!“

Bil ma rukou alebo hocičím iným a všade, kde práve dosiahol. Bolesť mi prechádzala telom ako elektrický výboj a cítila som chuť vlastnej krvavej kože, ktorú som si olizovala, aby ma rany pálili menej. Dva dni som si nemohla sadnúť a zadok ma bolel aj pri použití toalety.

Po tej strašnej bitke, ktorá mala byť podľa otčima pre mňa príučkou, sa mama vrátila domov z nemocnice. Dívala sa na mňa s hrôzou, ale nevydala zo seba ani hlások. V jej očiach som prvýkrát zbadala zdesený výraz a pocítila súcitiace objatie. Srdce jej bilo ako zvon. V tej chvíli sa asi rozhodla, že ma odvezie k svojej matke, aby som sa zotavila.

Manželovi nepovedala nič, ale odpoveď na to, čo sa stalo a prečo, nehľadala ani u mňa. Jednoducho ma odviedla do Bratislavy k babke ako kus prebytočnej batožiny, ktorú si možno niekedy vyzdvihne.

Babka ma prijala a vôbec nedala najavo nevôľu. Naopak, neochotu nad mojou prítomnosťou prejavil dedo Emil, ktorému sa tento trvalý prírastok do rodiny nepáčil. Keď o dva dni zistil, že sa pomočujem, bola to voda na jeho mlyn. Neustále frflal, či im to bolo treba, ale keďže hlavné slovo mala v dome babka Linda, musel jej rozhodnutie rešpektovať.

Po mojom opakovanom nočnom probléme ma babka okamžite vzala k lekárovi, ktorý ma vyšetril a predpísal mi lieky. Tie mi však nepomohli ani po mesiaci a pomočovala som sa ďalej. Babka bola však veľmi trpezlivá a nikdy ma za to nezbila. Večer mi pred spaním zakazovala piť, v noci ma budila, aby som išla na záchod. Postupne som sa začala tejto nepríjemnosti zbavovať. Počula som, ako babka hovorila tete Betke, že to bolo psychického pôvodu a na to, aby sa mi to už nestávalo, potrebujem pokojný život.

V domácnosti babky Lindy som sa cítila dobre. Nikto ma nebil a mala som dostatok jedla. V dome vládla nezabudnuteľná atmosféra, režim, ale aj poriadok. To som v domácnosti mojej mamy nezažila. Tam, naopak, mal svoje miesto chaos, neporiadok a otčimova zloba.

Aj dnes mám pred očami situáciu, keď sme u babky Lindy všetci zasadli v kuchyni za stôl a podával sa obed. Všetko prebehlo v pokoji, bez napätia, nikto nekričal ani nezazeral. Neskôr babka odpratala zo stola a umyla riady. Cez víkend si starí rodičia šli na hodinku ľahnúť a mňa babka uložila tiež.

V mojich detských očiach to bola dobrá, elegantná a krásna žena. Odmalička som obdivovala, ako sa vedela krásne obliekať, rozprávať a tváriť sa ako dáma. Do roboty nechodila, pracovala doma, kde mala krajčírsku dielňu. Krajčírske remeslo bolo veľmi uznávané povolanie a babka mala bohatú klientelu. Šila pre rodiny právnikov či lekárov.

Aj v bežnom živote sa správala ako mestská dáma. Rada chodila na prechádzky a na kávičku ku kamarátkam. Vždy ma pekne obliekla a zobrala so sebou.

Najradšej som navštevovala tetu Betku, ktorá mala klavír. Na ňom som si vždy brnkala pesničku Kohútik jarabý, ktorú ma teta Betka naučila aj spievať. Vravievala mi: „Jedného dňa bude z teba speváčka.“

Babka Linda ma u každého, ku komu sme prišli, pobádala spievať. „Zaspievaj, Linduška, nech počujú, ako ti to ide.“ Odmietnutie nepripúšťala, a tak som musela na návštevách recitovať alebo spievať. Babku som mala rada, svojím správaním si ma úplne podmanila. A práve preto som bez reptania robila všetko, čo odo mňa vyžadovala, hoci sa mi to nie vždy páčilo.

Jedného dňa som sa u babky na dvore zoznámila s Aničkou od susedov. Bolo to milé dievčatko, ktoré som si veľmi obľúbila. Anička na rozdiel odo mňa chodila do škôlky, a tak mala veľa zážitkov. Rozprávala mi, ako je v škôlke dobre, že je tam veľa detí, majú hračky a každý deň chodievajú na prechádzky. Tíško som jej závidela, ale nevedela som, ako mám babke Linde povedať, že chcem tiež chodiť do škôlky.

V jedno popoludnie sa mi predsa len naskytla príležitosť.

Babka videla, že sa bezducho ponevieram po dome a oslovila ma: „Linduška, tuším sa nudíš.“

„Áno, nudím sa, nič sa tu nedeje. Som iba doma. Babka, tiež chcem chodiť do škôlky ako Anička. Chodia na výlety, je tam veľa detí, hrajú sa spolu. Zapíš ma tam,“ vychrlila som na ňu svoju túžbu.

Babka si ma jemne pritiahla k sebe a povedala mi: „Dievča zlaté, tam sa nedostaneš. Ja pracujem doma, mama je na materskej. Škôlka je iba pre deti, ktorých rodičia chodia do roboty.“

Pohladila ma a vidiac môj skormútený výraz vybrala zo skrinky sladkosť. „Zober si cukrík, rapotačka moja, a nemysli na to, veď detí je aj tu naokolo dosť. Zajtra pôjdeme navštíviť tetu Zuzu, tam sa pohráš s jej Marikou.“

Tak sa skončila moja túžba vyrovnať sa Aničke. Vždy, keď som počúvala zážitky, ktoré mi rozprávala, som posmutnela a prišlo mi to ľúto.

V domácnosti babky Lindy žil ešte jej syn, strýko Filip. Študoval právo, bol veľký športovec, cvičil jogu a babka s dedkom boli naňho veľmi hrdí. Mladý muž pôsobil síce prísne, ale mal má rád.

Sobotňajšie kúpanie u babky bolo iné ako to doma. Šetrili vodou, a preto sme išli do vane vždy dvaja alebo sme sa kúpali po sebe v tej istej vode. Dedko Emil sa na počudovanie ochotne podujal kúpať ma. Babka Linda nevidela v jeho pomoci nič zlé, a preto ju len uvítala. Zatiaľ mohla pokojne pripravovať večeru.

V tom čase sa nikto nepozastavil nad tým, že je to môj nevlastný dedko, ani nad tým, že som dievča a on je nahý so mnou vo vani. Babka Linda zrejme nepremýšľala nad tým, že by mi mohlo niečo hroziť. A dedko Emil sa vôbec neostýchal a ukazoval mi vo vode niečo, čomu som vôbec nerozumela, ale z čoho som mala čudný pocit rovnajúci sa hanbe.

Snažil sa upútať moju pozornosť na to, čo mal medzi nohami a vypytoval sa ma: „Linduška, pozri, takéto si už videla?“ Spod vody vyčnieval akýsi smiešny škaredý slimák.

„Neboj sa, dotkni sa toho. Viem čarovať. Ono to narastie,“ nabádal ma a smial sa z môjho plachého výrazu. Keď som sa toho nechcela dotknúť, začal si to naťahovať sám. S údivom som pozerala, ako sa malý slimák mení na veľkého. Nikdy predtým som niečo také nevidela. Vôbec som nechápala, prečo mi ukazuje také veci. Po chvíli ma začal jednou rukou mydliť a umývať, akoby sa nič nestalo, a druhou si naťahoval toho červíka.

Keď po chvíli skončil s umývaním, pošepkal mi: „Nehovor babke ani nikomu, čo som ti ukazoval. Bude to naše tajomstvo, dobre?“ Žmurkol na mňa, lišiacky sa usmial a dodal: „Keď ma budeš poslúchať a nikomu neprezradíš naše tajomstvo, kúpim ti zajtra čokoládu.“

Spočiatku som bola rada, že mám s dedkom tajomstvo, o ktorom nikto nevedel. Tešila som sa z čokolády, ktorú mi kúpil, ako sľúbil. Keď sa to však opakovalo takmer každý týždeň a jeho dotyky na mojom tele neprestávali, začalo mi to byť veľmi nepríjemné. Hľadala som výhovorky a žobronila, že sa chcem kúpať sama, lebo som už veľká.

Babka Linda nič netušila, veď som bola dieťa. Zrejme jej ani nenapadlo, že by mi s nevlastným dedkom niečo hrozilo. Keď dedko Emil videl, že sa kúpaniu s ním vyhýbam, prestal javiť o spoločný kúpeľ záujem.

Raz som počula, ako babke vraví: „Prečo je to dievča u nás? Veď má rodičov, nie je sirota. Už by si ho mohli zobrať.“

Vôbec som nechápala, prečo sa ma chce zbaviť, keď mi ešte nedávno kupoval čokolády, hladkal ma a usmieval sa na mňa.

V domácnosti však mala hlavné slovo babka, a tak ho okamžite zahriakla: „Do toho sa, Emil, nemiešaj. Ty sa nemusíš oň starať. Som rada, že je dievča na poriadku a má pokoj.“

Odvtedy mi zdanlivo nič nehrozilo a u starých rodičov som zostala až do šiestich rokov.

Keď sa mama s otčimom a sestrou prisťahovali do mesta, v ktorom bývala babka Linda, prišla si ma matka vyzdvihnúť. Bolo to pred začiatkom školského roka, v ktorom som mala nastúpiť do prvej triedy.

Prihlásili ma do školy a kúpili mi veľkú koženú kabelu, z ktorej som mala pocit, že je väčšia ako ja. Veľmi som sa tešila, že budem konečne chodiť tam, kam chodí veľa detí, a budem mať kamarátky aj kamarátov. Keď mama videla moje nadšenie, schladila ma slovami: „Len sa toľko neteš, Linduška, v škole sa nebudeš hrať, budeš sa musieť učiť. Začnú sa ti povinnosti.“

„Viem,“ odvetila som múdro. „Babka mi povedala, že keď sa budem dobre učiť, stane sa zo mňa umelkyňa. Najviac sa teším na kamarátov.“

Mama pokrčila plecami a pobrala sa vybaľovať veci. Chcela som sa s ňou ešte rozprávať, a tak som sa rozbehla za ňou. Našla som ju sedieť na zemi a hrabať sa vo veľkej kope šatstva.

„Mami, pomôžem ti, aj u babky som skladala veci, keď žehlila,“ ponúkla som sa jej.

Vystrela sa spotená spod hŕby handier, na tvári sa jej odrážal výraz trpiteľky. „Linda, radšej sa hraj s Elenkou, kým príde tato, potom vám dám večeru. Aj tak by si nevedela, kde to ukladať, spravím to radšej sama. Si ešte malá. Keď budeš staršia, ešte sa narobíš dosť. Radšej daj pozor na Elenku, veď vieš, že nemá v poriadku nožičku,“ usmiala sa na mňa a vrátila sa k začatej práci.

Pobrala som sa teda za Elenkou. Našla som ju ponorenú v smetnom koši.

„Čo ty tu upratuješ?“ spýtala som sa jej pobavene a odsunula ju bokom. „Choď si zobrať bábiku, budeme sa hrať, pokiaľ nepríde tato. Ja to doupratujem.“

Veľmi sa jej to nepáčilo, stála nechápajúc a pozerala na mňa, ako zbieram to, čo ona prácne povyhadzovala. V tej chvíli som sa cítila zodpovedne ako mama. Nasvedčoval tomu aj môj výraz tváre, lebo Elenka aj naďalej nemo stála a civela na mňa. Tak primrzla k zemi, že zabudla, čo som jej prikázala. Vtedy som si napriek tomu, že som bola sama dieťa, prvýkrát uvedomila, aká som pre ňu dôležitá. Zaumienila som si, že ju budem ako staršia sestra chrániť.

Chytila som ju za ruku a viedla k dverám detskej izby. V strede boli na kope vysypané hračky. Mama ich chcela asi poukladať do regálu. Pozrela som na Elenku a mysľou mi preletel nápad, ako pomôcť mame a zároveň zabaviť sestru.

„Poď, Elenka, ideme upratať hračky. Dobre? Budeš mi podávať,“ žmurkla som na ňu.

Ako tam stála vo dverách a prepletala prstami, potichu povedala: „Lenže ja to neviem,“ ustúpila o krok dozadu.

„Prečo by si nevedela? Veď aj kôš si upratovala. Ukážem ti to. Ja to tiež veľmi neviem, ale skúsime to spolu. Budeš mi ich podávať a ja budem ukladať. Tak som to videla robiť mamu,“ vysvetľovala som jej.

Spýtavo som sa na ňu pozrela, ale nepostrehla som žiadnu reakciu.

„Tak poď už, neboj sa,“ potiahla som ju za ruku. Zrazu pochopila svoju užitočnosť a nadšene zvrieskla: „Áno, Linda, idem!“ A krivkajúc sa pobrala za mnou. Išlo nám to celkom dobre, ale len do chvíle, kým sa neotvorili dvere. Môj zrak spočinul na tatovi. Elenka sa rozbehla k nemu a nadšene kričala: „Tati, ja upratujem!“ a hodila sa mu do náručia.

Zdvihol ju a pokrútil hlavou. „To nie je robota pre teba, Elenka, máš predsa operovanú nožičku, nemôžeš ju namáhať. Kto to vymyslel, mama?“ spýtavo sa pozrel na mňa, kým bral Elenku na ruky.

Cítila som problém. Celá som sa od strachu prikrčila a potichu odvetila: „Nie, to ja, chcela som ju zabaviť a mame pomôcť.“

Zmraštil čelo ako vždy, keď sa zlostil, až očervenel. „Ty máš, Linda, upratovať, nie ona. Nemá si namáhať nohu. Kto ti dal právo prikazovať jej, aby niečo upratovala? Už nikdy si to nedovoľ!“ kričal na plné hrdlo. Mala som pocit, že keby nemal na rukách Elenku, lietali by facky. Pozrel na mňa pohľadom, ktorý zabíjal okolo seba všetko živé. Prikrčila som sa ešte viac, no bola som rada, že sa mi neušla facka. Zlostne pokrútil hlavou a vyšiel s Elenkou v náručí z izby.

Tieto a podobné situácie ma presvedčili, že ma nemá rád. Tajne som závidela Elenke, že má otca, ktorý ju ľúbi. Nevedela som, čo mám robiť, tak som šla pohľadať mamu. Našla som ju v kuchyni, ako pripravovala večeru.

Tato sedel za stolom s Elenkou na kolenách a rozprával sa s ňou. Zbadal ma a akoby čakal iba na to, zvrieskol: „Nemáš upratovať? Volal ťa niekto?“ Zdalo sa, že na mňa vyštekol celú svoju zlobu, ktorá mu bublala z úst, ako keď vrie voda na sporáku. Mama sa obrátila a jej slabý pokus zastať sa ma zmietol gestom aj príkazom, ktorý nezniesol odpor. „Povedal som, aby si šla. A prídeš, až keď ťa zavoláme!“ vyštekol a odvrátil odo mňa pohľad.

Otočila som sa a bez slova sa pobrala z izby. V hrdle som zadržiavala vzlyk a do očí sa mi drali slzy. Izba na mňa v tej chvíli pôsobila ako väzenie a moja vôľa upratovať skončila v usedavom plači.

Po nejakom čase otvorila mama dvere a šepla: „Poď sa, Linduška, najesť.“

Nesmelo som vkročila do kuchyne a mlčky sa usadila za stôl, za ktorým ešte stále sedel otec a na kolenách mu trónila Elenka. Ani na mňa nepozrel, jedol a súčasne kŕmil sestru. Tá ako vždy nemala chuť do jedla, ale napriek jej mrnčaniu ho sprevádzala akási zvláštna trpezlivosť, ktorú pri mne nikdy nemal.

Tento večer nebol jediným, ktorý mal rovnaký scenár a takmer ničím sa nelíšil. A ak áno, tak možno len tým, že nie vždy som dostala bitku. Už ako malá som cítila rozdiel, ktorý robili rodičia medzi nami, ale Elenku som mala rada a nehnevala som sa na ňu. Podvedomie mi vravelo, že ona nie je ten pravý vinník. Cítila som, že tu nemám miesto, že som tu navyše a bolo mi z toho veľmi smutno.

Dospelí sa však rozhodli, že budem teraz tu a nič iné neprichádzalo do úvahy. Manipulovali so mnou a pohadzovali si ma podľa svojich potrieb a nálad. Mama bola bez vlastného názoru, hoci bola veľmi dobrá a prívetivá. Zbytočne by som čakala, že sa ma pred otčimom zastane. Sama s ním mala komunikačný problém. Bola pekná, ale naivná, a keď na ňu žiarlil, kričal a vyčítal, stávala sa svojou bezmocnosťou až hysterická.

Vtedy sa diali veci, ktoré sme ako deti nikdy nemali vidieť. Facky, bitky, ponižovanie, krik. Keď sa to skončilo, takmer vždy mu po tom všetkom naivne uverila, že to robí z lásky k nej.

O niekoľko dní sme boli nasťahovaní úplne a byt bol konečne ako-tak uprataný. Tato bol pokojnejší, dokonca nám zariadil detskú izbu, do ktorej sám vyrobil nábytok. Šikovnosť sa mu nedala uprieť, a keď ho mama chválila, rozlieval sa ako med na chlebe.

V izbe som mala stolík so zásuvkami a dostali sme aj novú poschodovú posteľ. Ja som spala hore, lebo Elenka mala nohu po operácii a ťažko by sa jej liezlo na posteľ. Tešila som sa z tejto pozície. Elenka mi však závidela, že môžem spať hore, preto som dostala za úlohu strážiť ju, aby tam, nebodaj, nevyliezla.

Ešte pred nástupom do školy sa mama rozhodla, že ma dá ostrihať. Obliekla Elenku a išli sme do blízkeho kaderníctva. Už vo dverách ju myklo a zastala, akoby sa chcela vrátiť. Nakoniec sa však odhodlala a vošli sme spoločne dnu.

Privítal nás pán, ktorého mama zjavne poznala, lebo keď k nemu pristúpila, jej tvár sa rozžiarila do úsmevu.

„Ahoj, nevedela som, že tu robíš. Linda potrebuje ostrihať.“

Pozrel sa na mamu tak zvláštne, akoby videl ducha, ale zrazu precitol a pohľad venoval mne. Neobyčajné ticho, ktoré nastalo, prebil jeho hlas.

„Aká si už veľká,“ mykol hlavou a zažmurkal.

Mama sa otočila a predstavila mi ho. „Linduška, toto je tvoj skutočný otec.“

Začudovane som si prezerala cudzieho muža. Môj biologický otec bol uhladený pán, ktorý mal pekné tmavé vlasy, biely plášť a pôsobil veľmi dôstojne, takmer ako lekár.

„Máte šťastie, že tu teraz nikto nie je. Tak poď, Linda, sadni si, upravím ti vlasy, keď si už tu,“ ozval sa veselo a ukázal na kreslo. „Sadaj.“

Opäť pozrel na mamu a vážne sa spýtal: „Ako ju teda ostrihám?“

„Tak, aby som nemala s tým starosti. Ide do školy a nemám čas vymýšľať jej každé ráno nejaké účesy,“ vyšlo z maminých úst rozhodnutie, ktoré dalo otcovi voľnú ruku.

Mama a Elenka sa posadili na stoličky a pozerali, ako ma otec strihá. Celý čas som z neho v zrkadle oproti nespustila oči a premýšľala o tom, aké by to bolo, keby som mohla žiť so svojím skutočným otcom. Veľmi som chcela mať dobrého otca, ktorý by sa so mnou hral, chodil na prechádzky, nebil ma a nekričal na mňa. Až mi z tej obrovskej túžby stiekla z oka slza.

Vôbec som si nevšimla, ako ma strihá. Bola som taká ponorená do myšlienok, že keď zahlásil: „Hotovo!“, zhrozene som zhíkla.

Ostrihal ma na chlapca a moje odstávajúce uši mi trčali ako lopúchy v tráve. Nosila som malé okrúhle okuliare a na tvári mi robil šarapatu herpes.

Tento účes zvýraznil všetky moje nedostatky a pripadala som si škaredá. Nechápala som, prečo ma tak ostrihal.

Mame sa môj účes páčil. „To je dobre, aspoň nebudem mať ráno problém s česaním,“ usmiala sa, čím ho podporila v jeho snahe.

„Hotovo, slečna, už môžeš ísť do školy,“ oznámil mi stroho.

Pozerala som, ako zametal moje vlasy a rýchlymi pohybmi odkladal nožnice a hrebeň. Už naňho čakali iní zákazníci. Rozlúčil sa kývnutím hlavy a s pozdravom: „Majte sa a niekedy sa tu zas ukážte.“ Mama mu podávala peniaze, no len mávol rukou so slovami: „Nechaj tak, kúp niečo Linde.“ A otočil sa nám chrbtom.

Cestou domov mi vírilo v hlave množstvo otázok. Napokon som sa jednu odvážila položiť mame.

„Mami, prečo nemôžem bývať u otca?“

„Lebo má novú ženu a nechcel by ťa,“ odvetila stroho.

„Ako to vieš? Pýtala si sa ho?“ nedala som sa odbiť.

„Linduška, neotravuj, povedala som ti a dosť už o tom. Mám iné problémy, aj ty budeš mať nové starosti, začne sa ti škola,“ uzatvorila nervózne tému a nedovolila mi v nej pokračovať.

Ťahala Elenku za ruku aj napriek tomu, že jej nestačila s krokom. Zastavila sa až vtedy, keď Elenka spadla. Očistila jej kolená, oprášila šaty a obrátiac sa na mňa nahnevane odvrkla: „To všetko kvôli tebe, lebo ma rozčuľuješ!“

Mama však bola nervózna aj po príchode domov. Chvíľami neovládla svoju hystériu a odzrkadlilo sa to na rozbitom tanieri. Nakoniec vzdala umývanie riadu a zostala bezmocne sedieť s hlavou v dlaniach v kuchyni na stoličke.

„Mamička, čo ti je?“ spýtala som sa potichu a nesmelo sa dotkla jej ruky.

Strhla sa. „Zober Elenku a choďte do izby. Nechaj ma tak.“ Znova si vložila hlavu do dlaní a zostala nepohnuto sedieť.

Nevedela som, čo sa jej stalo. Bola som malá na to, aby som pochopila jej duševný stav, ktorý zrejme zapríčinilo stretnutie s jej bývalou láskou. Poslúchla som a nechala som ju na pokoji.

Keď sa vrátil tato domov z roboty, našiel ju bezducho sedieť za stolom. Drez plný riadu a neporiadok všade naokolo spustili lavínu kriku a buchot, ktorý sme počuli až do izby. Tak veľmi sme sa báli, že sme z nej radšej nevyšli.

Po niekoľkých minútach zostalo v byte ticho a o chvíľu sa objavil v dverách tato.

„Čo tu robíte?“ Pozrel na mňa. Vedela som, že zbadal moju premenu. „Bola si u kaderníka?“

Nič som netušila a pokojne som odvetila: „Áno, boli sme u môjho skutočného otca, ktorý ma ostrihal, lebo idem do školy. Mamička nebude mať starosti s česaním.“

Vypliešťal na mňa oči a potom z neho vyletelo: „Aha, tak už chápem.“ Zvrtol sa a zatvoril dvere. Vrátil sa do kuchyne, lebo sme opäť počuli rinčanie riadov, buchot a krik. Netrvalo to však dlho. O niekoľko minút sa bytom rozliehal len mamin plač, ktorý po čase stíchol.

Keď nás mama zavolala na večeru, zdalo sa, že je všetko v poriadku. Mama sa tvárila ako obyčajne a tato zaryto mlčal. Dokonca si nevšímal ani Elenku, čo bolo viac než čudné. Po večeri nás mama uložila spať, vybozkávala nás a mne šepla: „Čím skôr zaspíš, tým lepšie, lebo ráno ťa čaká škola. Budeme skoro vstávať.“ Zavrela dvere a potichu vyšla z izby.

Konečne nastal deň, keď som mala nastúpiť do školy. Keď nás mama zobudila, tato už nebol doma. Raňajky sa niesli v znamení plaču a kriku. Elenka nechcela jesť a ja som mala od napätia stiahnutý žalúdok. Mama to vzdala. Obliekla Elenku, mne zabalila desiatu, dala na chrbát tašku a konečne sme opustili byt. Celú cestu som od radosti skackala ako kozľa.

Vošli sme do krásnej budovy, kde bolo veľa schodov a všade samé deti. V triede nás privítala učiteľka.

„Poď, dievčatko,“ chytila ma za ruku. „Rozlúč sa s mamičkou aj sestričkou, usadím ťa do lavice. Mamička príde po teba po vyučovaní.“

Mama ma pohladila po vlasoch. „Tak choď so súdružkou učiteľkou, vyzdvihnem ťa po vyučovaní.“

Učiteľka ma viedla k lavici. „Ako sa voláš?“

„Linda,“ šepla som, lebo som mala stiahnuté hrdlo.

„Pekné meno, pristane ti,“ usmiala sa na mňa a ukázala na lavicu. „Tu si sadni a odlož si tašku. Počkáme na všetky deti a potom sa navzájom zoznámime.“

Nesmelo som sa okolo seba obzerala. Trieda bola pekná a voňala novotou. V niektorých laviciach sedeli deti a bavili sa medzi sebou. Bolo zjavné, že sa poznajú. Sedela som tam ako kôpka nešťastia. Všetci boli pre mňa cudzí. Sedela som sama až dovtedy, kým ku mne učiteľka neposadila chlapca s trakmi. Volal sa Julko. Bol malý ako ja a mal veľké tmavé oči ako uhlíky. Hneď sme sa skamarátili. Hoci bol rovnako vystrašený, našli sme si k sebe cestu a dvaja sme rýchlejšie prekonávali zoznamovanie sa s inými deťmi.

Keď sa trieda naplnila, súdružka učiteľka zatvorila dvere a privítala nás. Bola veľmi milá, stále usmiata a štebotavá. Aj napriek tomu, že som sa do školy tešila, som bola rada, keď na obed prišla po mňa mama.

Prvý deň v škole bol krátky, plný zábavy a nebol dôvod netešiť sa na ďalšie. Ako však dni plynuli, pociťovala som krivdu, že musím sedieť v škole tak dlho a nemôžem sa hrať, kedy chcem. Postupne som si však zvykla na určitý režim a školské povinnosti. Pomerne rýchlo som pochopila veci, ktoré sa robiť museli, a veci, ktoré sa robiť nesmeli.

V prvom ročníku, keď sme sa učili kresliť, písať písmenká a recitovať básničky, sa stávala pre mňa škola oázou pokoja. Vychutnávala som si prestávky na školskom dvore a užívala si spoločnosť kamarátov. V škole na mňa nikto nekričal a nebil ma.

Horšie to bolo doma, kde bola situácia napätá. Otčim si na mame vylieval zlosť, vyčítal jej, že je nesamostatná, neporiadna, že má zmýšľanie dieťaťa, ktoré opijú všetci rožkom. Doslova zúril, že sa dá ovplyvňovať svojou matkou. Babku Lindu evidentne nemal rád. Vravel jej škodná.

Vôbec nebral ohľad na to, že jeho deti sa stávali svedkami kriku a hádok. Prikrčené v kúte sme plakali a triasli sa strachom, počúvajúc jeho krik, výčitky a mamin plač. Elenka sa tisla ku mne, zakrývala si oči a trasúc sa na celom tele ma plačlivo prosila: „Linda, veľmi sa bojím, zachráň mamu.“

„Neviem, ako ju mám zachrániť. Ani ona ma nezachraňuje, keď ma tato bije,“ šepkala som jej. Napriek tomu, že otec na Elenku nikdy nepoložil ruku, pri jeho kriku sa vždy celá triasla a skrývala sa za mňa. Často sa schovávala pod perinu a tam plakávala. Bola citlivejšia a veľmi trpela, či už tato bil mňa, alebo mamu.

Tento strach v nás živila aj mama.

Hneď ako ho počula prichádzať domov, už na nás kričala: „Ide tato, Elenka, Linda, rýchlo do izbičky a tíško sa hrajte!“

Možno iba chcela, aby sme nevideli, ako ju bude biť. Ktovie.

Po jej upozornení sme sa zavreli v izbe a boli sme ticho ako myšky. Keď sa neozýval krik, bolo to znamenie, že tato má dobrú náladu a mohli sme ísť do kuchyne.

V mame už dlhší čas zrelo rozhodnutie ísť pracovať. Mlčky nás na túto zmenu pripravovala. Keď svoje odhodlanie oznámila otcovi, ten, samozrejme, protestoval. Opäť bol doma krik a plač, no mama aj napriek otcovmu protestu vybavila škôlku pre Elenku a zamestnala sa. Bolo to jedno z jej mála víťazstiev a odhodlaní presadiť si, čo mala v úmysle.

Mali sme šťastie, lebo aj škola, aj škôlka boli iba kúsok od domu. Mama aj napriek tomu zvládala každodenný kolotoč len veľmi ťažko.

Tato sa s maminým rozhodnutím nakoniec zmieril. Občas išiel na nákup alebo uvaril, možno preto, aby odľahčil mamu, ktorá nezvládala skĺbiť prácu aj domácnosť. Niekedy sa stalo, že bol otčim dlhšie v práci, vtedy som chodila po sestru do škôlky ja. Mojou každodennou povinnosťou bolo okrem učenia sa venovať pozornosť Elenke a dávať na ňu pozor.

Keď mala mama lepšiu náladu, rozdávala nám svoju lásku rovnakým spôsobom. Boli to pre mňa svetlejšie dni. No hoci bola starostlivá a potrpela si na čisté oblečenie, bola aj veľmi pohodlná a neporiadna. Kuchyňa bola vždy plná riadov a zaschnutých jedál, všade sa váľali pohodené kúsky šatstva. Keď jej to tato vyčítal, ticho sa hájila: „Nestíham, Paľko. Je toho na mňa veľa, som unavená.“

Mamin naivný výraz ho dostal do zúrivosti, ktorá vyústila do veľkého kriku a násilia. Nejakým zázrakom sa vždy otriasla a ostala imúnna voči jeho útokom.

V jeden podvečer, ako zvyčajne po hádke s tatom, som počula mamu hystericky kričať: „Nechcem žiť! Nevládzem už ďalej takto! Chcem zomrieť!“

Vystrašene som vykukla z izby a uvidela mamu, ako vystupuje na zábradlie balkóna a chystá sa skočiť. Tato k nej rýchlo pribehol, potiahol ju za krásne dlhé vlasy a ako zmyslov zbavený zreval: „Ja ti dám robiť sprostosti a decká tu nechať na mňa! Na to by ťa bolo!“

Pevne ju obopol rukami, nadvihol a šmaril na zem. Kričal a bil ju, až zostala ležať bezvládne na zemi. Nakoniec sa zvrtol a odišiel.

Pomaly som sa priblížila k mame. Kľakla som si k nej. „Mamička moja, prosím ťa, vstaň.“

Nehýbala sa. Prevrátila som ju, odhrnula jej vlasy a vtedy som zbadala jej dobitú tvár. Začala som ňou lomcovať, aby sa prebrala. Myslela som si, že je mŕtva. Odrazu zastonala a pozrela na mňa jedným okom, lebo druhé mala opuchnuté.

„Chcem zomrieť. Linda, postaraj sa o sestričku. Choďte k babke,“ lúčila sa so mnou.

„Nie, mamička, nie, nesmieš zomrieť. Neviem sa postarať o sestru, ešte som malá!“ zúfalo som kričala a triasla ňou, aby sa postavila. Slzy sa mi miešali so sopľom, ktorý som si bezradne utierala do rukáva.

„Linda, nechaj ma, bolí ma celé telo,“ vzdychla a bezvládne ležala ďalej.

Ani som si nevšimla, kedy prišla ku mne uplakaná Elenka. Sadla si vedľa mňa a hladkajúc mamu vzlykala: „Mamička, ľúbim ťa, vstaň. Bojím sa. “

Mama na ňu bezducho pozrela a vystrela k nej ruku, ktorá vzápätí bezvládne padla k telu. „Elenka moja,“ šepla.

Obe sme si ľahli vedľa matky na zem, pritúlili sa k nej a od vysilenia plačom sme zaspali. Zrazu som sa zobudila na to, ako otčim odnáša Elenku do postele. Ešte viac som sa pritisla k mame, ktorá ďalej nepohnuto ležala na zemi.

Keď sa otčim vrátil, rozkázal mi: „Vstaň a choď si ľahnúť!“

Nenávistne som na neho zagánila a ticho odvrkla: „Chcem byť s mamou, lebo ju bolí od bitky celé telo.“

„Nepočuješ, čo ti vravím, fagan?!“ zreval na mňa. Od zlosti ma odsotil a dvíhal mamu zo zeme.

Mama zastonala: „Paľo, nechaj ma zomrieť.“

Sedela som na zemi ako prikovaná, keď otčim niesol mamu na rukách do spálne. Hodil na mňa škaredý pohľad a sykol: „Čo sa tu váľaš ako teľa, choď spať!“

Unavene som sa postavila a pobrala sa do izby za sestrou. Našla som ju zababušenú pod perinou, ako ticho plače. Ľahla som si k nej a silno ju objala.

Pritisnuté k sebe a v strachu o mamu nás noc ponorila do spánku.

Na druhý deň sa rodičia tvárili, akoby sa nič nestalo. Mama mala opuchnuté oko aj peru a zdalo sa mi, že nevládze chodiť.

Podobné situácie sme zažívali častejšie než sviatky. Tato si vždy našiel dôvod, aby mohol zúriť, kričať a biť nielen mamu, ale aj mňa. Raz som sa mu plietla pod nohy, inokedy to bola zlá známka, poznámka či nezjedená desiata. Dôvodom na bitku bolo aj to, keď sa Elenka potkla, spadla a plakala, keď rozhádzala hračky a ja som ich neupratala, alebo keď na mňa žalovala, že sa s ňou nechcem hrať.

Bil ma, kde zasiahol, a tým, čo práve chytil do rúk. Raz to bola šnúra od žehličky, neskôr bužírka, remeň či varecha. Prestal až vtedy, keď som od bolesti nevládala ani kričať.

Do školy som často chodievala zbitá a s modrinami na nohách. Bolo mu jedno, či ich niekto uvidí.

Pravdupovediac, nikto si to nevšimol.

Najväčšiu krivdu som pociťovala preto, lebo mama ma počas tých rokov pred otčimom a jeho bitkou nikdy nechránila. Napriek tomu som ju veľmi ľúbila a vždy, keď ma bil, zúfalo som ju volala na pomoc. Nikdy však nezakročila, len bezducho civela na neadekvátny trest, ktorý som znášala od otčima.

Vyčerpanie a nesústredenie na hodinách sa, pochopiteľne, odzrkadlilo aj na mojich školských výsledkoch. Prestávala som mať záujem o učenie, dokonca sa mi stalo, že som na vyučovaní zaspala. Učiteľka si najprv myslela, že som chorá a žiaci sa mi preto smiali. Keď sa to opakovalo častejšie, nosila som domov poznámky. Samozrejme, že to bol dôvod na bitku.

Stalo sa zo mňa tiché a tvrdohlavé dieťa. Neúspechy v škole ma netrápili a únik z tejto neľahkej situácie som hľadala u kamarátov na ulici.

Keď som nastúpila do tretej triedy, Elenka išla do prvej. Pre otčima to bola veľká udalosť. V ten deň si zobral dovolenku a Elenku slávnostne viedli do školy obaja rodičia.

Odvtedy sa situácia doma zmenila. Tato si po robote našiel čas a pomáhal sestre s písaním úloh alebo jej kontroloval známky. Všetku pozornosť venoval Elenke, ktorá bola jeho dcérou a ten rozdiel mi dával riadne pocítiť.

Mne sa nevenoval nikto. Mama mala dosť svojich starostí s Elenkou, domácnosťou, ale aj sama so sebou.

Ak som však spravila niečo, čo sa otčimovi nepáčilo, samozrejmosťou bola bitka. Zvykla som si na to až tak, že mi to začínalo byť jedno.

Pamätám sa na jedno rodičovské združenie. Presne vtedy bola Elenka chorá a celý dom bol hore nohami. Mama poprosila babku Lindu, aby šla do školy namiesto nej.

Pravda bola, že matematika a slovenčina boli predmety, ktoré ma nebavili. Učiteľkino vysvetľovanie nestačilo na to, aby som pochopila niečo z učiva bez učenia sa. Posledný polrok tretieho školského roka mi pretiekol pomedzi prsty ako voda. Krčila som sa v lavici, aby ma učiteľka nevidela a nevyvolala. Nielenže som sa na hodiny nepripravovala, ale každodenná bitka ma tak otupila, že som prestávala javiť záujem o školu a rástol vo mne vzdor.

Výsledok prišiel, samozrejme, rýchlosťou blesku. Hrozilo mi prepadnutie z matematiky aj zo slovenčiny.

Keď sa babka Linda vrátila z rodičovského združenia, narobila s rodičmi aj so mnou cirkus.

Ešte v ten večer sa mi od otčima ušiel ďalší výprask. Jeho krik počuli určite aj susedia. Tak ako po iné dni, aj teraz som bitku prežila. Matka mi venovala len súcitný pohľad a z modrín si nič nerobila.

V ušiach mi ako šľahnutie bičom znelo: „Uč sa, ešte si to môžeš opraviť!“

Nepodarilo sa. Môj svet bol úplne niekde inde ako škola, knihy a hodiny nudného učenia sa. A, samozrejme, na to, aby rodičia ešte niečo zmenili, bolo už neskoro.

Hoci sa zdalo, že som imúnna a nič mi neprekáža, v deň, keď som priniesla domov vysvedčenie a počula prichádzať otčima, nebolo mi všetko jedno. Chvel sa mi žalúdok, potili sa mi dlane a najradšej by som sa schovala niekde, kde ma nikto nenájde.

Toho po príchode domov zaujímala iba Elenka. Hopsala okolo neho ako koza na pasienku a vytešená mu ukazovala vysvedčenie. Stála som v kúte kuchyne, pozorovala ten príval radosti a prišlo mi to veľmi ľúto. Slzy sa mi tisli do očí a zalievali tvár pocitmi ľútosti, bolesti, ale aj strachu.

Prvá ma zbadala mama. „Čo je, Linda? Čo ti je?“

Tato v momente zavetril problém, a keď sa na mňa pozrel, pochopil.

„Takže teraz nám ukáže vysvedčenie Linda, aby sme sa pobavili.“ Jeho tvár sa pretiahla do škodoradostného úškrnu.

Stála som ako primrznutá k podlahe, ale jeho slová nezneli ako prostriedok na odmrazenie môjho strachu.

Zreval na mňa: „Nepočula si? Prines vysvedčenie!“

Mama ma posmelila: „No choď, prines ho.“

Pomaly sa mi dostávala do nôh krv a do mozgu sa mi zavŕtala rezignácia a odhodlanie prežiť tento nerovný boj.

Išla som do izby a z tašky vybrala vysvedčenie. Bez slov, trasľavou rukou som ho podávala mame, keď na mňa otčim opäť zreval: „Ja som ho pýtal, mne ho podaj!“

Otočila som sa k nemu. Vysvedčenie som mu nestihla ani podať, keď mi na líce dopadla facka.

„To máš ponaučenie, aby si počúvala,“ vytrhol mi z ruky vysvedčenie a civel naň. „Tak ty si prepadla. To sa dalo čakať!“

Ani sa na mňa nepozrel a podal vysvedčenie mame so slovami: „Je to tvoja dcéra, očakávam, že jej to dáš poriadne vyžrať. Ja už nemám slov na toho fagana. Vidíš ten rozdiel medzi mojou a tvojou dcérou?“ Zdôraznil mojou a hladkal Elenku po vlasoch.

Mama hľadela na koncoročný verdikt. „Veď sme to vedeli,“ dodala nervózne, čo zaznelo ako slabý odpor. Bol to jej prvý skutočný protest, ktorý ma mal zachrániť.

„Tak ty si to vedela? A je to podľa teba v poriadku?“ rozhodil rukami v úžase z maminho postoja.

Mama sa obrátila ku mne. „Odlož si to, potom sa porozprávame.“

Neviem, či to spôsobilo dobré vysvedčenie, ktoré priniesla Elenka, ale prvýkrát som nedostala okrem facky žiadnu bitku. Pri večeri bolo ticho ako v kostole, tato sa rozprával iba s Elenkou.

Samozrejme, keď sme už ležali, počuli sme z kuchyne krik a výčitky.

„To je tvoja výchova, nestaráš sa, ako by si mala, nič nestíhaš!“

Mamina obrana bola veľmi tichá, len málokedy prerástla do hysterického jačania. V ten večer sa už nič zvláštne neudialo.

Celé prázdniny sme sa zdržiavali doma.

Nechodili sme nikam. Na nejakú zábavu alebo kúpalisko sme mohli zabudnúť. Občas nás mama pustila von, najčastejšie vtedy, keď otčim nebol doma. Nudila som sa, a tak som niekoľkokrát ušla bez opýtania. Keď to otčim zistil, padali facky. Občas ma matka pustila k babke, no pred otčimom som to musela tajiť.

Otčim bol veľmi tuhý fajčiar. Vždy, keď prichádzal domov, prezradil ho ostrý kašeľ. Jeho prítomnosť zaručoval byt plný dymu, ktorý sme prehĺtali ako nechutný obed.

Keď sa jeho vysoká postava objavila vo dverách izby, intuitívne som sa prikrčila, aby som sa chránila pred padajúcim zlom. Prevažne sa iba prišiel presvedčiť, či je s Elenkou všetko v poriadku, až potom sa pobral do kuchyne za mamou.

Hoci veľmi veľa a rád jedol, vždy bol štíhly. V pamäti mi zostala veľká misa, do ktorej mu mamička servírovala jedlo. Pôsobila na mňa ako miska pre obra, lebo my by sme to, čo zjedol on, mali na celý deň.

Aj keď ma nemal rád a stále mu panoval na tvári pochmúrny výraz nespokojnosti, zažila som s ním zriedkavé chvíle, keď mal dobrú náladu. Strúhal nám ceruzky do školy, a keďže prácu s drevom považoval za umenie, ktoré ho bavilo, bol vtedy zhovorčivejší. Inokedy nám delil cukríky. Jeden Elenke, jeden Linde. Bola to hra, ktorá sa sestre veľmi páčila a z ktorej som mala konečne radosť aj ja. Tieto chvíle však boli ako sito – keď sa radosť z neho presypala, zostali diery.

Ani po prázdninách sa v škole nič nezmenilo. Opakovala som ročník, prišli noví spolužiaci.

Jediné, v čom som vynikala, bol prednes, písanie slohov a spev. Toto ma zázračne chránilo pred ostatnými predmetmi, a tak som prechádzala ďalšími ročníkmi s odretými ušami, ako hovorieval môj otčim.

Ak som chcela, aby mi mama vysvetlila nejaké učivo, nejavila záujem. Tvárila sa, že je to moja starosť a ona má veľa práce.

Keď sme prišli jedného dňa zo školy, mama nám oznámila, že budeme mať ďalšieho súrodenca. Všetci sme sa tešili. Zrejme aj tato, lebo mamu od tej chvíle prestal biť. Stále rozprával o tom, že to konečne bude syn. Mamičke rástlo bruško a so sestrou sme naň prikladali ruku, aby sme cítili, ako dieťatko kope. Bol to pre nás neuveriteľný zážitok.

Mala som takmer jedenásť rokov, keď sa na svet vypýtal náš súrodenec. Otčim bol pri predstave, že bude mať syna, ako vymenený. Zobral si dovolenku, nakupoval, varil a tešil sa, že nám chutí. Doma pripravoval všetko na mamin príchod z pôrodnice. Jeho nádej však vyhasla v momente, keď zbadal, že mama drží v náručí ďalšie dievčatko.

Svoje sklamanie sa ani nesnažil zakryť. Tri dievky. Bola to zrejme silná káva pre chlapa, ktorému k šťastiu chýbal iba syn. Jeho nervozita narastala, modrín na mojom tele pribúdalo a môj vzdor sa zvyšoval.

Jedného dňa si moje sinky všimla učiteľka telesnej výchovy súdružka Zunáková. Cez prestávku ma zavolala do kabinetu a opatrne sondovala.

„Linda, viackrát som si všimla, že máš na nohách modriny. Z čoho ich máš?“

Bála som sa povedať pravdu. Mlčky som hľadela do zeme, žmolila si ruky, až som na nich cítila pot. Učiteľka videla môj strach, no ostávala trpezlivá. Naklonila sa ku mne, pohladila ma po vlasoch a skúšala: „Neboj sa, Linda, zostane to medzi nami. Povedz mi, čo sa stalo.“

Napokon som sa osmelila. „Tato ma zbil, lebo som dostala poznámku.“

„Tato ťa zbil tak, že máš modriny?“ Zdalo sa, že ju to veľmi prekvapilo. Ruka jej vyletela k ústam. Ohromene na mňa pozerala a pokračovala: „Linda, a často ťa tato bije? Nie je to prvýkrát, čo vidím na tvojom tele modriny. Myslela som si, že sa ti to stalo pri hre s deťmi.“

Konečne som pocítila úprimný záujem o moju osobu a v tej chvíli sa mi rozviazal jazyk a všetko, čo ma ťažilo, som dostala zo seba von.

„Tato ma bije stále. Za všetko. Aj za to, že Elenka spadne alebo rozhádže hračky. Bije aj mamu,“ vyletelo zo mňa.

„Bije aj mamu?“ neveriacky pokrútila hlavou. „Bije ju pred vami?“ spýtala sa tichšie.

Otázky nemali konca a moje odpovede ju evidentne šokovali. Moju spoveď prerušilo až zvonenie na hodinu. Po zvyšok vyučovania som sa už nevedela sústrediť. Hlavou mi vírilo zlé tušenie a strach z toho, čo som prezradila. Čo ak to učiteľka niekomu povie? Čo bude doma?

Moje tušenie sa potvrdilo a učiteľka si nenechala nič pre seba, ako mi sľúbila. Onedlho prišli do školy dve sociálne pracovníčky a riaditeľ ma zavolal do zborovne. Sedela som nalepená na stoličke, ako keby bol na nej magnet. Pýtali sa na moje modriny a kto mi ich spravil. Donútili ma porozprávať všetko, čo sa doma deje. Pozorne ma počúvali, zapisovali a nakoniec odišli. Cítila som, že bude zle, keď sa toto otčim dozvie.

Asi o týždeň dostali rodičia pozvanie na sociálny úrad vo veci maloletej Lindy. Počula som, ako sa o tom mama a tato rozprávajú. Mysleli si, že ich volajú kvôli môjmu biologickému otcovi a mne. Nenapadlo im nič iné, no ja som tušila, že to bude pre to, čo som prezradila.

Neviem, čo sa dialo na sociálnom úrade, ale keď som prišla zo školy, tato vyskočil spoza stola ako zúrivý býk. Schmatol ma pod krk, lomcoval mnou a ako zbavený zmyslov vrieskal: „Komu si čo povedala? Čo si to na mňa povymýšľala? Pôjdeš do domova, o to sa postarám!“ Zavliekol ma do izby a hodil na posteľ so slovami: „Dnes odtiaľto nevylezieš.“ Zabuchol dvere a odišiel.

Mama mi potajme priniesla krajec chleba s maslom. Sadla si vedľa mňa na posteľ a so slzami v očiach prehovorila: „Nemala si o tom hovoriť, Linda. Môžeš nám, ale aj sebe spraviť zle. Teraz sa najedz, potom sa nauč na zajtra.“ Unavene vstala a nechala ma samu.

Nechcelo sa mi učiť. Pozerala som do kníh a myslela na to, ako bude v detskom domove. Ako tam budem žiť bez milovanej mamičky, ku ktorej som bola srdcom priviazaná ako dieťa pupočnou šnúrou. Nevedela som, či otčim svoju hrozbu myslel vážne, alebo ma len strašil, no i tak sa mi mysľou preháňali všelijaké možnosti. Keby ma dali aspoň k babke Linde. Hnevala som sa na seba, že som to prezradila učiteľke. Ktovie, čo bude teraz so mnou? Zlosť som obracala aj na učiteľku, ktorej som verila a ktorá ma zradila. Ráno som vstávala úplne zničená. Mohli za to desivé sny, ktoré sa mi pod vplyvom udalostí snívali.

V nasledujúcich dňoch musela so mnou mama absolvovať psychologické vyšetrenie. Výsledok znel, že v maminej a otčimovej domácnosti som vystavovaná mnohým traumatickým zážitkom. Stanovisko bolo jednoznačné: Výchova má negatívne faktory a zotrvanie maloletej v tejto domácnosti neodporúčame.

Asi o mesiac prebehol súd, kde mali rozhodujúce slovo moji biologickí rodičia. Otec súhlasil s tým, aby ma umiestnili do detského domova. Bol to pre mňa obrovský šok.

Mama mlčala, nepostavila sa za mňa proti otčimovi ani proti môjmu pravému otcovi, ani proti úradom. Jednoducho a rýchlo, bez emócií obetovala svoju dcéru. Veľmi som ju ľúbila, bola pre mňa bezpečným prístavom. Zrazu ma chceli od nej oddeliť a ona sa nesnažila urobiť vôbec nič. Bolo to strašné poznanie. Zranila moje detské srdiečko a po celý život zostala vo mne nezodpovedaná otázka: „Prečo, mama?“

Môj srdcervúci plač, ktorý nastal po tom, ako sa rozhodlo, že budem umiestnená v detskom domove, neoblomil nikoho. Mama nenašla odvahu postaviť sa proti nikomu, nevedela brániť ani seba, a už vôbec nie vlastné dieťa. Bola naivná a verila rozhodnutiam iných. Všetkým plne dôverovala, mysliac si, že ich rozhodnutie je správne.

Zúfalstvo, ktoré na mňa doľahlo, sa nedá opísať. Zvieralo mi hruď, žalúdok som mala ako na vode a v srdci sa mi usídlil strach. Celý svet bol zahalený do čierneho oblaku, cez ktorý som nevidela svojho anjela.

Matka mala pätnásť dní na to, aby sa odvolala, no okrem mlčania nespravila absolútne nič. A otčim na mňa iba zazeral. Už si nedovolil položiť na mňa ruku, no jeho pohľad neveštil nič dobré. Mala som pocit, že by do mňa najradšej kopol, preto som ho zďaleka obchádzala.

V škole sa ma spolužiaci vypytovali, kam pôjdem. Mlčala som. Ani neviem odkiaľ, ale odrazu všetci vedeli, že idem do detského domova. Jedni ma ľutovali, iní si robili zo mňa posmešky.

Jediný človek, ktorému na mne záležalo, bola babka Linda. Keď sa dozvedela rozhodnutie súdu, okamžite sa proti návrhu odvolala. Svojím zásahom predĺžila výkon predošlého súdneho rozhodnutia. Babka bola rázna žena, a keď si niečo zaumienila, tak to aj spravila. Mama jej nikdy neoponovala a inak to nebolo ani teraz.

Keď nastal deň pojednávania, babka Linda stála pred sudkyňou pevne a tvrdo ako skala. Uviedla veľa argumentov, poukazujúc na to, že som bývala u nej aj v minulosti a nebol so mnou žiaden problém. Sudkyni zdôraznila, že s manželom vedú usporiadaný život. Niektoré tvrdenia doložila úradným dokumentom, ktorý dosvedčoval, že práve ona má vyhovujúce podmienky na moju výchovu. Čuduj sa svete, svoj súhlas s touto zmenou potvrdili aj mama, aj otec. Otčima sa na jeho názor nikto nepýtal.

Moja záchrana sa podarila a ja som sa stala natrvalo súčasťou domácnosti starých rodičov, ktorí si ma osvojili.

2. kapitola
Prvý bol otec

Presťahovala som sa k starým rodičom a moje detstvo začalo naberať iný smer. Dedkovi sa nepáčilo babkino rozhodnutie nechať ma u nich natrvalo. Pod nátlakom babky Lindy musel na súde podpísať súhlas s mojím umiestnením v ich domácnosti. Často som ho počula pred babkou frflať, že to nebol dobrý nápad.

Zato strýko Filip bol rád, že ma vidí. Po čase vznikol medzi nami takmer súrodenecký vzťah.

Miesto na spanie mi určili v kuchyni, kde bola váľanda.

Nebolo to vhodné miesto na spanie, lebo babka každé ráno skoro vstávala a chystala obed. Zakaždým búchala hrncami tak, že ma vždy zobudila.

„Babička, musíš tak trieskať?“ neraz som sa ozvala nahnevane.

Odpoveďou mi bol jej úsmev. „Zapchaj si ušká a spinkaj. Musím variť, aby sme mali čo jesť,“ nedala sa rušiť a búchala ďalej.

Iné východisko však nebolo. Malý dom neposkytoval pre každého člena domácnosti svoju vlastnú izbu.

Na rozdiel od mojej mamy mala babka v domácnosti vždy poriadok. Nebola síce najlepšia kuchárka, šetrila na strave a varenie ju nebavilo, no cez víkendy pripravovala jedlá, ktoré mi chutili.

A práve víkendy boli pre mňa nezabudnuteľné. Vtedy sme boli všetci doma a vládla pokojná rodinná atmosféra.

Kuchárska vareška babke nevoňala, no zato narábať s ihlou a niťou vedela dokonale. Svoje krajčírske umenie túžila preniesť aj na mňa.

„Nebaví ma to, babka,“ reptala som neraz.

Videla, že ma šitie nezaujíma, no nedala sa odradiť a skúšala moju trpezlivosť ďalej.

„Linduška, budeš mi párať stehy a ja budem šiť.“ Podala mi malé nožničky a ukazovala, ako to mám robiť.

Toto ma bavilo najviac deň, no s istotou som vedela, že krajčírka zo mňa nikdy nebude.

Rada som ju však pozorovala pri práci, obdivovala jej pokoj a šikovné ruky. S otvorenými ústami som sledovala, ako kreslí kriedou po látke a potom podľa bielych obrysov vystrihuje strih šiat. Fascinoval ma hluk šijacieho stroja, ktorý spájal kusy látok. Babka ho ovládala nohami pomocou šliapacieho pedála. Atmosféra okolo šitia sa mi páčila, ale dôležitejšie pre mňa bolo, že som sa mohla s babkou o všeličom rozprávať.

Jedného dňa si vymyslela, že ak mi dá zvyškové handričky a ukáže mi, ako sa dajú obliekať bábiky, k remeslu krajčírky predsa len pričuchnem.

Opäť to bola chvíľková zaujatosť, a keď sa mi zapichla ihla do prsta, bolo po nadšení a obliekaní bábik.

„Vieš, koľkokrát som sa pichla? To by si potom nemala šaty ani ty, ani ja,“ smiala sa.

Nepomohlo to. Odpor k šitiu sa v mojej hlave usadil natrvalo.

Pravda bola, že babka Linda dbala nielen na svoje, ale aj na moje oblečenie. Jej kamarátky a susedky sa čudovali, ako ma pekne oblieka a pritom nekupovala ani látky. Prešívala zo starých vecí, párala, prala, žehlila a zrazu boli nové šaty na svete. Iba vďaka nej som chodila slušne oblečená, lebo mama ani vlastný otec o mňa nejavili záujem.

Zmena prostredia sa odzrkadlila aj na pomerne dobrých výsledkoch v škole. Učiteľky si rýchlo všimli moje vlohy a začali na ne upozorňovať, akoby chceli vo mne vzbudiť záujem aj o učenie sa iných predmetov. Pekne som kreslila, moje výkresy kolovali po triede. Pre školu som vyhrala prvé miesto v recitácii a navrhli ma na okresné kolo v súťaži Vansovej Lomnička. Učiteľ spevu objavil vo mne spevácky talent a ponúkol mi možnosť navštevovať spevácky krúžok. Jedným z obľúbených predmetov bol aj dejepis. Tieto aktivity ma posunuli dopredu, hoci v matematike a slovenčine som zaostávala i naďalej. Do školy som však nechodila so strachom a vnútorne rozorvaná ako predtým.

Matka sa o mňa nezaujímala po celý čas, odkedy som odišla k babke Linde. Dôležité boli pre ňu iba moje dve sestry, ktoré mala s manželom. Zdalo sa, že aj keď ma rok nevidela, vôbec jej to neprekážalo.

Jedného dňa babku Lindu omrzelo česať moje dlhé vlasy, preto sa rozhodla, že ma dá ostrihať. Pravdepodobne chcela ušetriť, preto ma zobrala k otcovi do kaderníctva. Bola si istá, že nebude platiť za robotu, veď kaderník bol môj otec. Pred očami mi prebehla scéna, keď ma prvýkrát priviedla k otcovi matka. Vtedy ma ostrihal na chlapca. Spýtala som sa ho, či by som mohla za ním občas prísť do kaderníctva. Súhlasil, ale povedal, že mám počítať s tým, že bude mať robotu a nebude sa mi môcť venovať naplno.

Vo vitríne stála krásna veľká bábika, ktorá mala nádherné dlhé vlasy.

„Komu patrí tá bábika, ocko?“ spýtala som sa s ostychom.

„Je to moja múza,“ odvetil.

„Môžem sa s ňou nabudúce pohrať?“

„Samozrejme, ak dáš na ňu pozor,“ žmurkol na mňa.

„Dám. Je nádherná, doma takú nemám.“

Vtom nám do rozhovoru vstúpila babka Linda. „Dievča moje, už musíme ísť. O chvíľu príde na skúšku šiat pani Jobrunková, primárova žena.“

Rozlúčili sme sa a ponáhľali domov.

Od toho dňa som chodievala vo voľnom čase k otcovi do kaderníctva. Hrala som sa s bábikou a pozerala, ako šikovne strihá zákazníkov. Niekedy, keď som sa zdržala, ma odviezol domov. Nesprával sa ku mne tak, ako by som si predstavovala. Nepohladil ma, nepritúlil. Jediné, čo vyžadoval, bola pusa na privítanie aj rozlúčku. Bozk bol strojený, bez citu, ktorý by som od otca očakávala. Aj keď nebolo všetko podľa mojich predstáv, tešila som sa, že mám otca. Keď som asi po mesiaci prišla do kaderníctva, bábika bola preč.

„Kde je bábika?“

„Niekomu som ju daroval,“ odvetil príkro.

„A už ju nikdy nevráti?“ spýtala som sa zvedavo.

„Nie, nikdy. Už si našla iné miesto, kde bude sedieť. Ty si aj tak už veľká slečna, nepatrí sa ti hrať s bábikami,“ ukončil tému.

„Veď si povedal, že je to tvoja múza. Koho budeš teraz mať?“

Šibalsky na mňa žmurkol a so smiechom odvetil: „Predsa teba, ty budeš moja múza.“

Niekde vnútri som cítila, že bábiku dal inému dievčaťu, ktoré uprednostnil. V ten deň ma otec sklamal a nebolo to prvýkrát.

Jeho postoj ma ranil až tak, že som prestala za ním chodiť. Lenže vlasy mi znova narástli, a tak ma babka Linka zobrala do kaderníctva.

Počas strihania sa odhodlala na vážny krok. Spýtala sa otca, či by si ma mohol občas zobrať domov. Otec si ma skúmavo premeral, pohľad preniesol na babku a pokojne odvetil: „Prečo nie? Môžem. Porozprávam sa s manželkou a dám vám vedieť, keď sa tu zastavíte.“

„Dobre, tak som si to predstavovala, Andrej. Veď si otec a dievča otca potrebuje,“ dodala babka. Otec len prikývol a pobrali sme sa preč. Cestou domov sa radovala, ako dobre to vymyslela.

„Vieš, Linduška, otcovi sa vodí dobre, a keď budeš k nim chodiť, kadečo sa ti ujde a budeš sa mať dobre.“

Asi po týždni sme sa zastavili s babkou u otca. Povedal nám, že manželka súhlasila, preto sme sa hneď dohodli na prvej návšteve, ktorá pripadla na nedeľu.

Teta Irma bola malá, ale veľmi dôležitá pani. Ich byt bol krásne zariadený, zo všetkých kútov dýchala čistota. Hneď ako ma otec predstavil, oznámila mi, že sa nemám ničoho dotýkať a mám si dávať pozor, aby som nič nezhodila. Spoznala som ich syna Andrejka. Bol to milý chlapček s malými očkami, ktorý večne niečo štebotal. Hrali sme sa spolu. Mal veľa autíčok, skladačiek a iných hračiek. Bol odo mňa o deväť rokov mladší. Otec sa krátko na to, ako som prišla, pobral preč. Vraj musí niečo vybaviť. A tak som zostala s tetou aj Andrejkom sama. Teta Irma ma pohostila koláčom a začala sa vypytovať.

„Ako sa učíš?“

„No,“ zagúľala som očami. „Nie celkom dobre, ale baví ma spievať, kresliť aj recitovať a súdružky učiteľky ma chvália.“

„Čo robí tvoja mama? Chodí do roboty?“

„Áno, chodí. Aj tato.“

„Počula som, že ťa nevlastný tato bil. Je to pravda?“

„Bil ma, preto som u babky,“ prisvedčila som.

„A babka sa stará o teba dobre? Nebije ťa?“

Začudovane som na ňu pozrela. „Nie, nebije ma, stará sa o mňa dobre. Len je už stará a toľko nevládze.“

„Nemala vymýšľať a starať sa do dcérinho manželstva. Určite má lepšieho zaťa,“ odsekla ironicky. „Teraz má otec mňa a vidíš, ako žijeme?“ Roztiahla ruky, ukazujúc na celú miestnosť.

Nevedela som, čo mám na to povedať. Tak som mlčala a ona rozprávala bez prestávky ďalej. Už nepotrebovala počuť moje odpovede na svoje otázky. Prezentovala samu seba, vychvaľovala sa, aká je kuchárka, ako je otcovi s ňou dobre, že mu dala syna, koľko majú peňazí, čo si môžu dovoliť...

Dodnes sa nepamätám na všetko, čo tárala. Toľko pýchy a chvály som hádam ešte nepočula. Pochopila som však, že cesta k jej srdcu bude zložitá a bude zázrak, ak ju vôbec nájdem.

Jej výrečnosť sa zastavila až príchodom otca, ktorý ma prišiel vyzdvihnúť.

Odviezol ma domov vo svojom vyblýskanom mercedese. Celú cestu sa vychvaľoval, koľko ho stálo nové auto. Ubezpečoval ma, že vie peniaze zarobiť a, samozrejme, nezabudol spomenúť svoju dobrú a šetrnú manželku. Obaja boli ako cez kopirák. Akoby sa dohodli, čím všetkým sa musia pochváliť.

Prečo? Odpoveď som nikdy nenašla. Pravdupovediac, lákal ma ten ich svet peňazí a prepychu.

Keď som chcela otca vidieť, zbehla som do kaderníctva alebo k nemu domov. Tam som ho prevažne nikdy nenašla. Často som odchádzala sklamaná. Jeho manželka zachraňovala situáciu tým, že študuje, má veľa práce alebo niečo vybavuje.

Keď som sa s ním konečne stretla, jeho správanie mi prišlo falošné. Sľuboval mi hodinky, retiazku a všeličo iné. Vraj keď vyrastiem, spraví mi svadbu, akú ešte nikto nezažil. Pristaví kočiar a konský záprah. Jeho najobľúbenejšou činnosťou bolo ukazovať plnú peňaženku.

Ohúrená toľkými peniazmi som mu všetko uverila. Keďže mi skutočne sem-tam niečo dal, bol to pre mňa dostačujúci dôkaz, že je to pravda.

V roku, keď otec doštudoval večernú vysokú školu, som dovŕšila štrnásť rokov. Dokonca ma pozval na promóciu. Bola to veľká oslava, akú som ešte nikdy nevidela. Honosná hostina, ako sa patrí, kde bolo dostatok jedla a pitia. Otec sa venoval všetkým hosťom, len na mňa akosi zabúdal. Cítila som sa tam cudzo, preto som sa ho vybrala pohľadať. Našla som ho v družnej debate s bratom. Potiahla som ho za sako.

„Oco, idem už domov, o chvíľu bude tma.“

Otočil sa ku mne, chytil ma za plecia a šepol: „Neboj sa, Linda, keď všetci odídu, odveziem ťa domov svojím novým autom. Budeš ako dáma, vydrž.“

Viac si ma nevšímal a pokračoval v začatom rozhovore. Sedela som na stoličke ešte viac ako hodinu a čakala. Keď odišiel posledný hosť, prišiel za mnou. „Tak poď, ideme.“

Viezť sa v novučičkom mercedese bol pre dospievajúce dievča zážitok. Tešila som sa, ako budem kamarátkam rozprávať, v akom aute som sa viezla. Keď sme už nevideli svetlá mesta, všimla som si, že ma otec nevezie domov.

„Otecko, kam ideme?“ opýtala som sa prekvapene.

„Ukážem ti našu novú chatu, tú si ešte nevidela.“

Zastavil niekde medzi záhradami a poľom. Vystúpila som a obzerala sa po okolí.

„Poď rýchlo dnu,“ súril ma, kým otváral bránku, ktorú hneď za mnou zamkol.

Vošla som do dvora. Nestihla som si nič prezrieť a už ma tlačil do chaty.

Zostala som stáť uprostred miestnosti ako omráčená. Prepych kričal z každej strany. Od úžasu mi takmer vypadli oči z jamôk. Všimla som si kožušiny, krásny veľký luster, barový pult, veľkú sedačku aj posteľ. Pomyslela som si, že mám veľmi bohatého otca.

Keď videl, aká som prekvapená, objal ma okolo pliec.

„Linduška, poďme si sadnúť,“ zatiahol veselo a ukázal na posteľ.

Hneď ako sme si sadli, začal ma zvláštne hladkať a rozprávať mi čudné veci.

„Linduška, pripomínaš mi tvoju matku, ktorú som veľmi miloval. Si veľmi krásna a neskúsená, ako bola i ona. Nechcem, aby ti nejaký chlap ublížil, preto ti ukážem, ako má vyzerať láska. Musíš si dávať pozor, s kým to budeš robiť, aby si hneď neotehotnela.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Navždy prekliata.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.