Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Lov na nevestu

Michaela Galambošová

Autor: © Michaela Galambošová

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Andrea Hošťáková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-89861-73-6

ISBN MOBI: 978-80-89861-74-3

Venujem mojim deťom

Prológ

„Ľubenka, tak vám pristanú červené líčka, mali by ste častejšie hore kopcom chodiť.“ Jozef si zobral od upachtenej poštárky zväzok listov, ktoré netrpezlivo očakával od chvíle, keď si dal inzerát. Veril, že časopis Hviezda spája iba duchovne spriaznených jedincov, a vari sa tam mrcha podobná Eve, jeho poslednej frajerke, nebude vyskytovať. Život ho nespravodlivo potrestal. Sedem rokov Egypt sužoval hladomor, on si presne taký istý čas odsedel vo väzení, a to všetko len pre pár chvíľ potešenia, ktoré mu poskytla prostoduchá Zuza. Tam mu pošliapali ego, no ono opäť povstalo z popola. Robil síce veci, na ktoré nie je hrdý, ale veril, že čas všetko zahojí. Má šancu začať odznova. A tentoraz to bude on, kto stanoví pravidlá. A urobí to rafinovane.

„Takéto lístočky mi môžete nosiť aj častejšie,“ vyceril úsmev na poštárku, ktorá sa stále nevedela vydýchať z nedobrovoľnej fyzickej námahy. Jozefov zrub stál na najvyššom kopci v dedine a odkedy sa vrátil z duchovného obrodenia v Himalájach, ako tvrdil domácim, buzeroval všetkých navôkol. Susedia sa uškŕňali. Dobre oni vedeli, že sa netúlal sedem rokov v Tibete ako Brad Pitt. Bol v lochu, ale to sa pred ním nikto neodvážil nahlas vysloviť. Nikto nevie, čo môže vyvstať z jedného kriminálnika.

„Ja vám ich rada donesiem aj raz za týždeň,“ pokúsila sa úsmev opätovať, ale akosi jej nešiel do rany. Ani ten úsmev, ani jeho majiteľ.

„Srdénko, sama ste si vybrala povolanie posla dobrých správ. Navyše,“ pozrel na ňu kritickým okom znalca ženskej postavy, „pohyb vám padne na úžitok. Kebyže si objednám dennú tlač, o pár mesiacov by ste mali nôžky ako laň, ktorá sa mi ráno chodí napájať zo studne.“

Ľuba si to nevedela predstaviť. Teda, to roznášanie pošty by už nejako zvládla, aj tak je tu iba na zastupovanie, ale ako sa laň vtrepe do studne, aby sa napila krištáľovej vody, to jej už naozaj nešlo do hlavy.

„Pán Pudrák, nebojte sa, s tvarom nôh som spokojná. Mužovi sa páčim, a čo si myslia ostatní, to mám v paži,“ hrdo sa mu pozerala do očí. Videla v nich pohŕdanie, ktoré sa vzťahovalo nielen na ňu, ale aj na celé ženské plemeno. Radšej sa otočila a pustila sa dole prudkým kopcom. Pani Dobšinská čaká na dôchodok. Vypije si u nej slabú kávu a pôjde ďalej. S krásavcom zo zrubu nechce mať nič spoločné. Ľudia vravia, že je divný a ona nemá dôvod s nimi nesúhlasiť.

Prvá kapitola

Veselým krokom sa vybral k bráničke zrubu. Aspoň jeden sen sa mu splnil. Býva v chalupe svojich snov, i keď sa stavba ťažko manažovala z väzenskej cely. Keby sa ho nezastal otec, nikdy by ho nedostaval. Aj v zlej situácii, keď na rodinu Pudrákovcov ukazovalo celé mesto, sa otec zachoval ako chlap. Postavil sa za prvorodeného, zvolal rodinnú poradu, na ktorej vyfackal manželku, a keď sa dostal do švungu, i synom sa ušlo zopár výchovných. Zvysoka kašľal na to, že majú pár rokov pred štyridsiatkou. Otca si treba vážiť a poslúchať bez ohľadu na počet krížikov. Predal sad i pozemky pod lesom. Nedovolil, aby Jozef ostal na hanbu. Mal len jednu túžbu, aby sa Jozef mal kam vrátiť. Najlepšie do svojho. Na stavbe sám drel od svitu do mrku, hnala ho nespravodlivosť, ktorá mu do tela vlievala silu Goliáša. Hneval sa na systém, svet, v ktorom žijeme. Kto to kedy videl, zabasnúť niekoho za to, že nejaká ženská robila prieky? Veď každý chlap vie, že ženino nie znamená opak. Len robia drahoty a nakoniec sú aj tak rady, že im mal kto povymetať pavučinky. A presne na to Jozef doplatil. Zatvárajúc za sebou bráničku videl miznúce oči zvedavcov, ktorí sledovali každý jeho krok. Pred rokmi by ho to vytočilo a hneď by ich hnal bičom, ktorý visel nad kozubom. Ale teraz, keď prešiel transformáciou a vedel, že ublížiť sa dá aj inak ako hrubou silou, päste nech zostanú pre hlupákov. Jozef vedel, že závisť bude ľudí trápiť viac než boľavý chrbát od biča. Ten zdedil po otcovi, ktorý sa nestihol dožiť Jozefovho vyslobodenia. Po tvári sa mu skotúľala slza. Plakal. Mal by si dať do poriadku pošramotenú psychiku. Raz na to možno bude čas.

Sadol si na terasu, odpil si z lipového čaju a pustil sa do čítania:

„Ahoj. Volám sa Milena. Mám tridsaťosem. Viem, je to trošičku nad tvojou vekovou hranicou, ale vedz, že mám čo ponúknuť. Precestovala som takmer celý svet. Nie som na majetok ani na peniaze, o čom svedčí, že v jednom kufri ukrývam celé svoje imanie. Nemám rada stereotyp, milujem pohodové chvíle, pri ktorých môžem len tak ležať a pozerať sa na oblaky. Rada čítam. Napríklad Coelho. Určite si počul o Alchymistovi...“

Nie, nepočul. Ani ho to nezaujímalo. List skrčil do malej guľôčky, nemal chuť pokračovať v čítaní. Pozrel sa na fotografiu. Z fotografie naňho zízala žena s gaštanovými vlasmi voľne spustenými na plecia. Obyčajná. Nezaujímavá. Jozef si vedel predstaviť pudingovú postavu, ktorá sa skrývala pod voľnými šatami. Tá by určite len na terase sedela s nosom zaboreným v knihe čakajúc, kedy jej urobí raňajky. Takú už raz mal. Fotografiu pre istotu roztrhal. Pozrel sa na zvyšné listy. Telom mu prebehlo jemné chvenie, bol rád, že si má stále z čoho vyberať. Po ďalších piatich listoch si tým už nebol taký istý. Škaredé ženy, také, akých je plný svet, bez vízie o vlastnej budúcnosti. Potrebujú uloviť chlapa len preto, aby sa nemuseli živiť samy. Napísala mu aj jedna študentka, jej list položil na stolík. Odpíše, ale nebude to nič z toho, čo by čakala. Napíše jej, že pravda nie je v knihách, že zbytočne stráca čas, ktorý by radšej mohla venovať poctivej práci, nech si to Anička z Poltára urovná v hlave! Postavil sa, aby si popreťahoval stuhnuté končatiny. Vošiel do priestrannej haly a pozrel sa na hodiny. O chvíľu má masáž. V konkurenčnom penzióne. Je rád, že ho tam zobrali, veď na dohodnutú robotu sa cez zuby nepozerá. Do Viedne sa nemohol vrátiť. Zostane na rodnej hrudi. Ľudí s pokrivenými chrbticami je tu nadostač. Bude síce musieť makať ako kôň, pretože Slováci sú lakomí, ale on sa o seba postará. Ešte pár rokov a Jozefov fordík sa bude radiť k veteránom. Auto malo jediné šťastie, že nebolo koňom. Strieborný plech neboleli kopance, ani si Jozefove nadávky nebral na zreteľ. Mal jednu danosť, že sa vedel pokaziť v najnevhodnejšom okamihu. Aj teraz, keď čas hral proti masérovi, odmietol naštartovať. Jozef si v duchu zopakoval všetky nadávky, ktoré si stihol zapamätať od čias materskej školy, pretože po osvietení vo väzení sa rozhodol nahlas nehrešiť, vyhodil si na plecia batoh a vybral sa behom do dediny. Ešte šťastie, že Penzión u Gréty disponuje vlastným masérskym stolom. Utekať s ním dole svahom by nebola taká malina.

„Jozef, meškáte,“ ovalil ho vo dverách hlas majiteľky penziónu, ktorá si naozaj potrpela na dochvíľnosť.

,Choď variť večeru, ty špata,‘ pomyslel si, ale keďže bol odkázaný na jej eurá, len smutne zapichol pohľad do zeme.

„Nedalo sa mi skôr, prepáčte,“ slová sa mu iba veľmi ťažko škriabali hore krkom.

„Dajte si na to pozor, ospravedlňuje vás jedine to, že ste naozaj dobrý masér. Aj Helga si vás vyžiadala.“ Napriek pochvale sa cítil ako panák. Ak sa otcova duša zmieta niekde v povetrí, od sklamania privolá prinajmenšom hurikán. Plaziť sa pred ženou... Nech ešte schvália registrované partnerstvo, cigánom nech dajú byty zadarmo a na svete môže zavládnuť sodoma. Nie, Jozef nemal nič proti buzíkom, ani cigáni mu nevadili, kým sa nedostali do jeho tesnej blízkosti. Veď im neraz poskytol robotu a vždy sa to proti nemu obrátilo. Sled jeho myšlienok preťala žena, ktorá ho čakala zahalená v bielom župane. Prepaľovala ho modrými ľadovými očami, za ktoré by v tej chvíli zapredal svoj rod. Dlhé blonďavé vlasy jej ladne splývali na plecia a on vtedy pochopil, prečo sú všetci chlapi na blondínky. Túto dostane, nemusí strácať čas listami, ktoré ho čakali na terase. Aj tak sa ho nedočkajú.

Druhá kapitola

Helga na Jozefov žiadostivý pohľad nereagovala, naopak, čudovala by sa, keby to bolo inak. Očami ju vyzliekal už nejeden chlap. Stávalo sa to tak často, až to bolo nudné. Tento masér mal však v sebe niečo extra. Díval sa na ňu ako sedliak, ktorý práve zistil, že existuje aj niečo iné ako jeho rodná dedina. Pri tej predstave sa rozosmiala.

„Teší ma, že máte taký pekný dník. Keby sa ľudia na seba viacej usmievali, nebolo by na svete žiadnej zloby,“ chytil sa na udicu.

„Prišli ste si zafilozofovať, alebo mi napravíte chrbát?“ schladila ho. Jozef prehltol horkú slinu, no verný svojej filozofii sa neprestal usmievať. Decentne sa otočil, kým si kráska vyslobodila dokonalé telo zo župana a ľahla si na masérsky stôl. Už dávno nevidel takú peknú ženu. Masérske umenie si vycibril predovšetkým na pokožkách rakúskych dôchodkýň, ktorým už dávno chýbala elasticita. Vo väzení nahú ženu nevidel, pravidelne sa stretával iba s dvoma. Jedna bola upratovačka vo veku jeho mamy a tá druhá mohla byť pokojne nominovaná na najhoršiu kuchárku republiky. Možno práve preto zdokonaľovala svoj nedostatok v štátnej väznici.

„Môžem?“ spýtal sa opatrne, vidiac, že tá panička je poriadne nabrúsená, a to sa mu na počudovanie páčilo. Bude sa dobre krotiť, taký materiál.

„Samozrejme, že áno, či čakáte na svetelnú signalizáciu?“ netrpezlivo čakala, kým jej to čudo z lesa, oblečené v ľanovej košeli, vymasíruje seknutý chrbát. Večer bola na prechádzke so Zlatíčkom a keď sa ten chlpatý hajzlík schoval pod kontajner s bioodpadom, kožený kabátik tesne nad pás sa jej vyhrnul a na tetovaní, ktoré pripomínalo jelenie parohy, pocítila sakramentský chlad. V osemnástke jej tetovanie na bedrách prišlo ako fajn nápad, teraz, keď patrila do klubu čerstvo rozvedených tridsiatničiek, to ľutovala. Našťastie masérovi asi tetovanie nevadilo. Helga vedela, že aj v prípade, že by si dala vytetovať cez celý chrbát nejaký citát z knihy Daniely Steelovej, masér bude musieť držať hubu zavretú. Páčil sa jej pocit mať navrch. Žiaden muž pre ňu nepredstavoval logickú hádanku. Jednoduché rébusy na úrovni detského leporela. Rozbalí, pozrie sa a zistí, že sú plní komplexov. Rovnako ako ženy.

Jozef ju masíroval naozaj kvalitne. Odporučila jej ho majiteľka Gréta, ktorá sa jej nechutne podlizovala v snahe vytĺcť z nej čo najviac peňazí. Slovenská klasika. Už pri príchode na recepciu ju zoskenovala znaleckým zrakom ochkajúcim nad vychytávkami módnych blogov, Helgin outfit zhodnotila na pár stovák eur. Keby bola zvieraťom, raz-dva by ju zvliekla donaha a zmocnila sa koristi. Keďže je, bohužiaľ, stále človekom, vedela, že jej nezostáva nič iné, len dúfať, že z novej klientky vytlčie pekný balík peňazí. Zima býva v Raji krutá. Lyžiarske stredisko stále nestavali a alternatíva – detský vlek na kopci, dieru do turistického sveta neurobil. Gréta sa cítila ako šupáčka, preto pookriala, keď dostala e-mail s trojtýždňovou rezerváciou. Helga sa pri masírovaní nechala unášať prúdom myšlienok. Zmenu, ktorú prežívala, sama privolala. A prišla jej viac než vhod. Do jej života vkročila nuda. Nič ju nevedelo vytrhnúť z letargie. Potrebovala uniknúť zo sveta finančného poradenstva, hoci patrila k naozajstným žralokom. Boli časy, keď pracovala nonstop. Keď dosiahla cieľ, vrhla sa na ďalší, vopchajúc do vrecka debilov v oblekoch, ktorí ju považovali za neschopného súpera. Vydala sa za kolegu z branže iba preto, aby jej titul vydatej ženy zaručil väčší šmrnc. Minulý rok ju však všetko prestalo baviť. Nemala sa kvôli čomu hrnúť do práce, keďže mala z čoho žiť aj v prípade, že by dosiahla dlhovekosť korytnačky. Manžel ju omrzel, i tak sa videli len cez víkend. Rozvod prebiehal vo veľkom štýle. Obaja sa častovali pár písmenkovými titulmi, ktoré nemali nič spoločné s dosiahnutým vzdelaním. Helga však mala gule a známosti. Vedela, na ktoré miesta treba zatlačiť, a tak sa po rozvode určite nemusela sťažovať na nedostatok financií. Andymu, jej bývalému, zostal menší kus koláča. Po rozvode len spala a chradla, iba jorkšír Zlatíčko bol dôvodom, aby párkrát denne opúšťala na niekoľko minút steny veľkometrážneho štvorizbového bytu s výhľadom na Bratislavský hrad. Neverili by ste, koľko vecí sa dá kúpiť cez internet. Potraviny, dokonca aj v biokvalite, oblečenie, aj lekárska encyklopédia, podľa ktorej si zdiagnostikovala začínajúcu depresiu. To bol dostatočný impulz na to, aby odišla do Raja. Penzión u Gréty jej sľuboval zregenerovanie duše i tela. Dávala im teda trojtýždňovú lehotu. Ak sa tak nestane, môže ich zažalovať. V tom je dobrá.

„Ako sa cítite, panička?“ začula piskľavý hlas maséra. Sakra. Asi mu mala dôslednejšie dať na vedomie, že nemá na ňu hovoriť.

„Nevolajte ma panička. Cítim sa, akoby som si vydržiavala mladého zajačika. Masírujte. Svoje pocity si nechám pre seba.“

„Nie je dobré dusiť svoje pocity. Pôsobia na telo ako jed, viete, dobre viem, o čom vravím. Ide to z čistého srdiečka, ktoré si zažilo dve vrecia bolesti. Som chlap, ale keď je zle, dám to von,“ povedal vážne. Vtedy sa Helga otočila nedbajúc na to, že uvidí jej pekne sformované poprsie. Vyrobené na Slovensku, stopercentná príroda.

„To mám chápať tak, že hodíte šabľu?“ rozosmiala sa, pretože si v tej chvíli pripadala náramne vtipná. Možno je to znak toho, že sa z tela vyplavuje nahromadený stres. Jozef to však ako pokus o žart vôbec nepoňal.

„To vám ide, vysmievať sa, že?“ chcel do odpovede primiešať urazený tón, ale pohľad na kozy blonďavej majiteľky mu to znemožnil.

„Prepáčte,“ povedala, keď sa dosmiala. Pohladila by ho po vlasoch, aby sa toľko nepaprčil. Niečím jej pripomínal Zlatíčka.

„Ja to chápem,“ pohladil ju po ruke. Ten dotyk ju prekvapil. Väčšina mužských dotykov mala sexuálny charakter. Tento však k nim nepatril. Bola z neho mimo. Totálne.

„Čo už vy môžete pochopiť?“ znova sa vrhla do vôd obranného režimu.

„Aké je to byť na svete sám. Zažil som toho viac než dosť. Roky som pracoval v zahraničí, týmito rukami mi prešli celé hordy tiel. Trpel som, viem, čo je to peklo a samota. Ale idem ďalej iba preto, že svieti slniečko.“ Vedela si celkom dobre predstaviť to zahraničie. Tipovala, že to dotiahol maximálne k hraničnému priechodu s Maďarskom. Hrabalo mu. A presne takú spoločnosť teraz potrebovala.

„Ste divný, viete o tom?“

„Viem,“ povedal hrdo. Cenil si svoju odlišnosť.

„Tak ma rýchlo domasírujte, lepšie sa mi bude s vami rozprávať, keď nebudem vyzlečená.“ Po masáži mu na stole nechala päťdesiateurovku. Takmer sa rozplakal od šťastia. Konečne žena, ktorá neťahá z mužov peniaze, ba naopak, vie si vážiť poctivú robotu. Chcel ju pozvať na malinovku alebo na čajík. Ale ona to odmietla. Vyhovorila sa na osud. Vraj, ak sa budú mať stretnúť, tak sa určite stretnú. V Raji to nie je žiadny problém, dobre on vie, kam sa chodia večer zabávať mestské paničky. Prisahal by na otcov hrob, že ju večer nájde v kolibe. Na ženy má nos.

Tretia kapitola

Jozef stískal pri srdci voňavú bankovku, ktorou ho obšťastnila blondínka z penziónu. Sľubovala nádej. Aj bankovka, i jej predchádzajúca majiteľka. Vždy sa dá začať odznova. Vo väzenskej jedálni tento citát visel nad kajúcimi sa hlavami prechodných obyvateľov. Každý deň im dával energiu fungovať v systéme, v ktorom absentovala sloboda. Zopár jedincov hnala dopredu viac túžba po pomste než nádej, za ktorú sa nedal kúpiť chlieb, ale Jozef k nim rozhodne nepatril. Nemal sa ani komu mstiť. Zuzinho otca našli v jedno milé februárové ráno zamrznutého za autobusovou zástavkou. A Zuza? Tiež nemala dlhú životnosť. Zrazil ju šofér auta, ktorému asi nikto nevysvetlil, prečo sa má v dedine jazdiť päťdesiatkou. Či si Zuza svoju smrť vopred naplánovala, alebo to bola stopercentná nehoda, to už zostane na osobný pokec medzi jej dušou a Spasiteľom. Po návrate z väzenia ho najviac štvalo, že život išiel aj bez neho. Všetci si žili svoje biedne životy, akoby sa vôbec nechumelilo. A on, so všetkým, čo si vybudoval a o čo sa snažil, išiel do zabudnutia. Ešteže mu aspoň otec pripravil pôdu pre nový začiatok... chýbal mu. Otec aj blízky človek. Urgentne potreboval niekoho, kto by mu poskytol zopár dek obdivu. Zavolal by matke, no ako otec pošiel na onen svet, utrhla sa z reťaze. Dobre on vedel, prečo ju držal pripútanú k sporáku. Kto to kedy videl, aby si žena zo spoločných peňazí dokázala naškrečkovať tajné úspory, z ktorých vytiahla zopár stoviek a spravila si opatrovateľský kurz? Odišla do Rakúska, odmietajúc postarať sa o vlastných potomkov. Radšej sa bude srať do cudzieho hniezda. Bratia sa síce oženili, to by ešte prežrel, veď majú vlastné kobyly, ktoré im varia obed, ale že sa vykašľala i na neho, to už bolo mimo akéhokoľvek chápania. Nikdy nezabudne na to, čo mu povedala na otcovom pohrebe:

„Jozef, nadosmrti sa budem modliť, aby si sa nestal takým tyranom, akým bol on. Nech mu nikdy nebude zem ľahká! Si môj syn, preto nechcem, aby si sa smažil v pekle. Viem, že sme ťa splodili v hriechu, ale už som si svoje odtrpela. Teraz začnem žiť svoj život!“ Prvýkrát sa mu pozrela priamo do očí, v ktorých uvidel hrdosť, kvôli ktorej ju otec mlátil viac než obilie. Už sa jej viac netriasol hlas, otočila sa a vyšla z reštaurácie kašľajúc na kondolencie. Odvtedy mu nezavolala ani raz. S nevôľou sa pozrel na okolie zrubu. Kvety sa strácali pod rozrastajúcou sa burinou. S poriadkom si poradil, ale boli veci, na ktoré sám nestačil. Napríklad i v maximálnej viere vo vlastnú dokonalosť si sám so sebou potomka nespraví.

Po masáži získala takú energiu, že by mohla ísť v momente váľať buky, ktoré rastú navôkol. Nakoniec sa uspokojila s intenzívnym behom okolo rybníka, nechávajúc za sebou zničeného mestského psa, ktorého takmer trafil šľak.

„Dáte mi kľúče od bazéna?“ oprela sa o pultík recepcie, za ktorým trónila večne prítomná Gréta. V rámci šetrenia sa pokúšala zlúčiť post recepčnej, upratovačky i manažérky penziónu do jedného, no stálo ju to nadľudský výkon.

„Samozrejme, že vám dám, zlatenko. Ale, bohužiaľ, bazénik je k dispozícii za symbolický poplatok. Chápete, je kríza,“ zariskovala. Väčšina klientov sa dopodrobna neoboznamovala so zakúpeným pobytom, a preto bez reptania vyťahovali peňaženky.

„O čom to hovoríte?! Láskavo si otvorte stránku s ponukou penziónu, bazén je grátis počas celého pobytu,“ ozvala sa. Helga neznášala tieto vychcané typy.

„Nejde nám internet, asi kvôli búrke, ktorá sa strhla v susednej dedine,“ nenápadne sa chytila za nos v snahe zistiť, či sa nemení na drevenú postavičku z rozprávky.

„Búrka? Teraz na jar? Nebuďte smiešna. Našťastie mám internet v mobile. Raz-dva vás dám do obrazu,“ dostávala sa podnikateľka do varu. Neznášala neprávosť a vedela sa biť za svoje práva viac než drvivá väčšina Slovákov.

„Nie, to nie je potrebné. Vyhoviem vám napriek tomu, že budem škodovať,“ Gréta jej rýchlosťou blesku podala zväzok kľúčov a zohla sa pod pult, akoby si tam zabudla včerajší deň.

„Vidím vás,“ nahla sa Helga nad pult a pokračovala: „Ešte raz sa ma pokúsite ošmeknúť a môžete si hľadať nových klientov. A neverte tomu, že aj zlá reklama je reklama. Vo vašom prípade to určite platiť nebude.“ Do rúk si zobrala zväzok kľúčov a vybrala sa smerom k bazénu. Dá si zopár dĺžok, aby sa ubezpečila, že má naozaj dobrú kondičku, ktorú jej tá knedľa z recepcie môže len závidieť. O dedinských devách nemala dobrú mienku. Väčšinou sa napchávali tlačenkou, nevedeli sa popasovať so životom a fňukali pre každú blbosť. Helga tak súdila podľa vzorky, ktorá sa usídlila v Bratislave. Tá im nevoňala, iba sa smiala ich vrodenej naivite. Po hodine v bazéne sa cítila ako vymenená. V tej chvíli ju nebavilo váľať sa na posteli vedľa Zlatíčka, ako si to pôvodne zaumienila. Nemala chuť ani na romantickú knihu, ktorá jej podľa anotácie mala vliať do žíl chuť na nový vzťah. Pred zrkadlom si vyžehlila vlasy, obliekla si rifle, ktoré Gréte pred pár dňami spôsobili slintačku, a na biele tričko si natiahla čierny sveter. Nalíčila sa striedmo, tak ako bola zvyknutá vo svete, v ktorom bola dôležitá bonita klienta. Prehnaný mejkap jej evokoval lacnosť a ona sa rozhodne nerátala k ženám, ktoré sa dajú kúpiť za tri karafiáty. Pri dverách sa otočila a strekla si na krčnú tepnu zopár kvapiek parfumu. Ktovie, koho očarí. Grétu z komplikovaných počtov vyrušilo klopkanie opätkov. Nemusela ani zdvihnúť hlavu, aby vedela, že patria lukratívnej klientke, ktorá vyzerala, akoby celý život jedla iba vzduch, no aj ten zapíjala prevarenou vodou. I ona by rada išla do hlavného mesta nájsť si pracháča, ktorý jej zaplatí krásu na počkanie. Neverila, že by tá namyslená krava mohla vyzerať tak dokonale iba vďaka prírode.

„Ďakujem vám za kľúče, voda bola fajn, len v sprche som našla chumáče vlasov. Choďte to dať do poriadku,“ povedala bez mihnutia oka.

„Vy si stále budete hľadať dôvod na hádku?“ po tej výčitke načisto zabudla na profesionalitu. Helga zdvihla obočie nechápajúc, o čom je reč.

„Pani, len som vás taktne upozornila na nedostatok. Platím vám za noc sedemdesiat eur, tak očakávam protihodnotu. Dajte si gumové rukavice na tie čarokrásne pazúriky a môžete sa realizovať.“

„Páčia sa vám?“ pozerala sa s hrdosťou na gélové nechty s farbami maďarskej zástavy, kvôli ktorým si musela ukrojiť pár hodín zo spánku.

„Sama som si ich robila. Môžem aj vám,“ nezaprela v sebe podnikavosť.

„Vidno. A nie, nepáčia sa mi. Ale hlavná vec, že sa páčia vám.“ Skôr než sa Gréta stihla doživotne uraziť, pokračovala:

„Prepáčte, vidím, že je toho na vás veľa. Čo to rátate?“

„Do toho vás nič.“

„Viem, ale čísla sú môj život, možno by som vám vedela poradiť.“

„Zobrala som si hypotéku, len aby som sa dokázala postarať o seba a syna, no i tak mi všetko padá na hlavu,“ priznala sa.

„Môžeme sa na to pozrieť,“ usmiala sa Helga a až vtedy Gréta dostala reálny dôvod závidieť jej dokonalý výzor.

„Ale na vaše rady nemám peniaze, som rada, že stíham platiť šeky.“

„Peňazí mám dosť, tie až tak nepotrebujem. Stačí, keď mi odpoviete na otázku.“ Helga sa chytila za srdce pripravená vyzradiť aj utajené hriechy minulosti.

„Čo je zač ten masér?“ Tvárou ženy prebehol tieň sklamania. Pravdivá odpoveď jej môže odohnať klientku z hotela. Oplatí sa riskovať?

Štvrtá kapitola

Helga, prechádzajúca sa driemajúcou dedinou, veru mala o čom premýšľať. Červenolíca majiteľka penziónu jej strčila chrobáka do hlavy. Povedala jej všetko, čo vedela, a čo nevedela, to si domyslela. Stavila na objem informácií, z ktorých väčšinu si nebude mať kde overiť. Blondínka si pritiahla sveter bližšie k telu, predsa v Raji bolo o pár stupňov chladnejšie ako v Bratislave. V hlave triedila to, čo počula, na vierohodné a vymyslené. Jozef vraj pred rokmi kúpil pozemok za pár šupov od polohluchej babičky, ktorá nemala ani páru o cene stavebných pozemkov. Rozhodol sa postaviť tam dom alternatívnej medicíny, no Gréta to videla na obyčajný penzión. Pracoval vo Viedni, odkiaľ si doviezol šialený prízvuk, ktorý zásadne používal pri vybavovačkách na obecnom úrade. Potom vraj chodil s nejakou mladou ryšaňou, no zrazu vraj uťalo. Prišiel na to, že ona preňho nie je dosť dobrá, a tak sa rozhodol zdokonaliť sa v duchovnom smere sedemročným putovaním po Tibete. Jano z horného konca síce tvrdil, že bol vo výkone trestu, ale ten by odprisahal aj to, že sa mu v kostole zjavila Bohorodička, takže jeho slová bolo treba brať s rezervou. Gréta sa bila do pŕs, že Jozef je na prvý pohľad dobrák od kosti, nie je lakomec, vie pomôcť, a keď mu ponúkla možnosť robiť masáže vo svojom penzióne, súhlasil s navrhnutou cenou. Neklamný znak duchovnej obrody. Helgu fascinoval. Dávno nestretla nikoho, kto by si žil vo vlastnej realite. Keď nič iné, aspoň by s ním rada podebatovala, pretože je v argumentoch jednoducho nepriestrelná. Kráčala ulicou, ktorá sa pomaly zahaľovala do tmy. Reklamné pútače s lacným ubytovaním nesvietili v plnej paráde, celá obec fungovala v šetrnom režime. Helge by sa páčilo, keby to tak ostalo i v čase prichádzajúcich turistov. Mnohí majitelia prerobených viliek a domčekov by potrebovali zopár rád, ako viesť biznis. Riadili sa síce srdcom a sedliackym rozumom, no nie vždy to vypálilo podľa ich predstáv. Výsledkom toho bol smutný fakt, že štvrtina dediny sa utápala v dlhoch a exekúciách. S Grétinou ekonomikou to tiež tipovala na pár dlhých večerov. Žene chýbalo finančné myslenie a nutne potrebovala poradiť, pretože inak sa jej milovaný penzión nedožije ďalšej sezóny.

Dostala chuť na čaj, horúci a bylinkový, nie vrecúškový, ktorý hoc sa tvári ako ríbezľový, ovocie v živote nevidel. Svietilo sa len v jednej reštaurácii na námestí ozdobenom rozkopanou kanalizáciou. Otvorila dvere a pohľadom sondovala vnútro podniku. Muž, posilnený alkoholom, ktorý mohol mať štyridsať rovnako ako aj šesťdesiat rokov, vyspevujúc „Anička dušička nekašli“, kývol Helge na pozdrav. Uškrnula sa vidiac, že rýchlo natrafila na korene slovenskej mentality. V duchu sa rozhodovala, že ten čaj predsa len oželie, keď ju zrazu niekto oslovil.

„Krásny večer vám prajem, dušička!“ ozval sa jej za chrbtom hlas, ktorý napriek tomu, že ho po prvýkrát počula iba dnes, vedela s určitosťou priradiť k správnemu majiteľovi. Ona o koze a koza...

„Dobrý večer,“ povedala s odstupom. Masérovi z tváre neschádzal presladený úsmev záchrancu osamelých ženských duší blúdiacich tmavou dedinou.

„Neprisadnete si?“ Keď videl, že nespúšťa kritické oko z miestnej superstar, dodal:

„Jana si netreba všímať, má svoj svet a neublíži nám. No ak by ste hľadali predsa len trošku viac súkromia, vlastním dreveničku. V nej by som vám tiež vedel spraviť šálku dobrého čajíku,“ zaliečal sa.

„Ako viete, že mám chuť na čaj? Kedysi ma muži volali na zbierku motýľov. Ale asi vám dám košom. Dá sa to tu zniesť.“

„Na čajík majú chuť len duše, ktorým nie je príroda cudzia. To len tí, ktorí majú odstrihnuté všetky spojenia, sa nalievajú kávou, ktorá ich rozhodí viac ako Slota maďarskú menšinu.“ Pri práve vyprodukovanom vtipe sa prehýbal od smiechu.

„Uhádli ste. Kávu nepijem. Stačí mi šálka na to, aby som v ušiach ešte tri dni počula tlkot vlastného srdca. Okrem toho, v práci som si našla tisíc spôsobov, ako si zdvihnúť tlak a doma ma čakal ešte muž.“ Ani si nevšimla, kedy sa usadila na drevenú lavicu.

„Takže vydatá?“ pozrel sa na ňu očami najvernejšieho priateľa človeka.

„Chvalabohu, už nie. Som šťastne rozvedená. Sem som sa prišla vlastne zrekreovať, síce tu máte zimu ako v chladničke, ale inak celkom pohoda.“ Na konci vety sa rozkašľala. Asi jej pľúca, nezvyknuté na pravý horský vzduch, zrazu nevedeli, čo si počať v prostredí bez exhalátov.

„To Jožkovi je horúco.“ Aby slovám dodal potrebný šmrnc, už sa vyzliekal z bavlnenej košele. Helge pri pohľade na polonahého chlapa, ktorý nechal pivný pupok pre menej pohyblivých rovesníkov, vyschlo v ústach. Raz darmo, je žena v reprodukčnom veku a hormóny sa nedajú premôcť žiadnymi múdrosťami.

„Vyzeráte síce znesiteľne, ale čaj by ma ohrial predsa len viac,“ nedala sa.

„Jasné, žiadny problém. Aničká! Aničká! Dones tuto paničke za hrnček repíkového čaju, pretože keď prechladne, budem ju musieť liečiť telo na telo a neviem, či bude na takú liečbu pripravená.“ Pomaly, ale isto sa snažil infiltrovať do intímnejšej roviny. Helga bola zvyknutá na hocičo, ale na Jozefovu svojskú objednávku nenašla adekvátnu odpoveď. Po pár sekundách, akoby krčmárka Anička nepretržite zohrievala čaj v malej kuchynke pre prípad premrznutých mešťanov, sa pred nimi objavil pariaci sa nápoj.

„Keď sme sa tu takto v dobrej vôli zišli, mohli by sme si potykať, hneď si budeme bližší,“ navrhol, skúmavo jej hľadiac do modrých očí, ktorých farba bola skutočne neuveriteľná.

„Môžeme,“ mávla rukou, „len ťa chcem upozorniť na malinký detail. Zapamätaj si, tykanie vždy navrhne dáma. I keď si na dedine, netreba zabúdať na slušné spôsoby.“ Jozefovi adresované slová zobrali vietor z plachiet. Zhlboka sa nadýchol, boli časy, kedy by ju bez mihnutia oka poslal kravy pásť. Ale na to bude ešte dosť času. Ak sa niečomu vo väzení skutočne naučil, tak je to schopnosť vyčkávať...

Piata kapitola

Helga si uchlipkávala z horúceho čaju neveriacky pozerajúc na muža sediaceho oproti nej. Podľa reči tela ho zaraďovala k alfa samcom, hoci slová, ktoré mu vychádzali z úst, ju mali presvedčiť o opaku. Rozčapil sa na lavici, kolená roztiahol čo najviac od seba, aby upozornil, že je mužom, ktorý má semenníky na pravom mieste.

„Kam ideš?“ spýtal sa po pár dúškoch čaju napriek tomu, že Helga sa nikam nechystala. Najprv mu chcela odvrknúť, že nikam, vôbec sa jej nechcelo vytrepať sa do tej rozkošnej zimy. Spevák Jano už dávno dospieval labutiu pieseň, a tak ich už nikto nerušil v rozhovore. Zvyčajne smerovala do práce, domov alebo na nevyhnutné nákupy, ale Jozef asi nemyslel na geografickú lokalizáciu v priestore. Premýšľala. Pravdepodobne to poňal filozoficky, a to nebola pre ňu práve tá pôda, na ktorej by sa vedela stabilne udržať.

„Momentálne mi je dobre tam, kde som.“

„Helgi, musíš mať nejaký smer. Žiť bez cieľa sa ti nemusí vždy vyplatiť,“ ovlažil ju najnovším životným poznatkom.

„Prosím ťa, Jozef, nezhoväď mi meno, stačí, že to urobila moja matka. Neoslovuj ma žiadnou mutáciou. Som Helga, na nič iné nebudem reagovať.“

„Zisťovala si si charakteristiku mena? Pre niečo ju máš. Meno definuje tvoju skrytú podstatu.“

„Ale, prosím ťa, ja na tie výmysly neverím. Ty mi povedz, ako bolo v Indii. Asi ťa neosvietilo, keď si sa vrátil, však?“ rypla, pretože ju náramne bavila nekonečná škála utlačovaných emócií na Jozefovej tvári.

„Jaj, zlatenko. Tam, kde som bol, nebola žiadna India. Iba v noci som mohol dúfať, že sa mi podarí poskrúcať sa do tvaru vianočky, aby som si mohol zveľaďovať duchovné kvality. Som pravdovravné stvorenie, tak ti to poviem otvorene,“ odmlčal sa, sledujúc reakciu v očiach ženy sediacej naproti. Tá sa však tvárila neutrálne. Nevedel, že to bola čisto záležitosť profesionálnej deformácie, v ktorej výraz hráča pokru sa stal polovicou úspechu.

„Pokračuj,“ povzbudila ho.

„Bol som vo väzení, nespravodlivo potrestaný, sedem rokov v pi...“ koniec vety radšej nechal visieť vo vzduchu, určite si ho domyslí. Také výrazy používajú v Bratislave namiesto pozdravu, aspoň on bol o tom presvedčený. Jeho otec vravel, že vo veľkých mestách dobrí ľudia nežijú. Nakoniec, aj sám sa o tom presvedčil, život vo Viedni mu ani jedného človeka so srdcom na dlani nezavial do cesty. Helgu stiahne do Raja, v jeho zrube bude žiariacim diamantom, ktorý mu môžu závidieť všetci cezpoľní. Na druhej strane bola až príliš krásna pre domácich opilcov. Ale i to sa poddá, postupom času si ju opracuje a on bude na koni. S Evou išiel na vec príliš zhurta, ale tentoraz to bude inak.

„Takže Gréta neklamala,“ sucho skonštatovala.

„Ona ti to povedala? Veď mi odprisahala, že čo sa povie v jej kancelárii, zostane v jej kancelárii,“ najedoval sa. Zaťal ruky v päsť, hneď by sa vybral dať jej jednu po papuli, no náhradná robota bola v nedohľadne.

„Nemala na výber. Potrebovala odo mňa službu a predstav si, som dobrý obchodník. Neviem, čo jančíš, veď si mi to sám povedal.“

„Ale to je iné, tebe som to povedal, pretože si blízka mojej dušičke, no ona? Tlstá ako krava pred zľahnutím, hlúpa ako hus, nájdeš v nej kompletný domáci dobytok.“

„Takto by si nemal hovoriť o svojej zamestnávateľke.“

„Nemal, nemal, len ja som taký poctivec, vždy ohnem chrbát, aby sa ľuďom lepšie skákalo po hlave,“ ľutoval sa.

„Ty chudáčik. Počkaj, vylepším ti náladu.“

„Aničká, Aničká!“ zvolala s ráznosťou dedinského rozhlasu. Jozef len uznanlivo zdvihol obočie, dobre on vedel, aká sila sa ukrýva v krehkej žene. Anička sa s nevôľou otočila, len pred chvíľkou im doniesla čaj. Chcela sa ponoriť do minulotýždňového bulváru, pretože rada bývala v obraze. Pri pohľade na tú blonďavú fešandu by dala ruku do ohňa za to, že ju už určite videla v nejakej módnej rubrike.

„Čo si prosíte?“ spýtala sa stroho.

„Prepáčte, že vás preháňam, ale doneste nám dva rumy. Myslím, že perfektne dochutia váš čaj,“ podsunula pred krčmárku desaťeurovku, vediac, že peniaze jej určite vyvolajú úsmev na tvári. Žiaľ, doba je taká, ľudia sa bijú za duchovné hodnoty, no v skutočnosti sa stávajú otrokmi papierových bankoviek.

„Anička, nemusíš nosiť, tu slečna nevie, že alkohol je jed.“

„Nie, donesie, ja platím, tak aj rozhodujem. A som pani, nie slečna.“ Anička nevidela dôvod na protest, s potešením doniesla dva veľké rumy a pribalila k nim slané tyčinky.

„Ty piješ?“ spýtal sa vyčítavo.

„Občasne. Nie som alkoholik, ale niekedy jeden pohárik vyrieši viac než ten najdrahší terapeut,“ bez najmenších výčitiek si naliala do svojho čaju rum. Hľadel na ňu ako na neznámy živočíšny druh. Tú ľahkosť, akou mu odporovala, nehrala na city, držala sa svojej logiky a nerobila si nič z jeho výčitiek. Musel však priznať, že viac ako vnútornému arzenálu, fandil jej kráse a zdaniu bohatstva. Veď keby to bolo inak, nevysolila by toľko peňazí za podradný rum. Voňavý čaj ho pokúšal k hriechu. A on podľahol. Samozrejme, počkal si na vhodnú chvíľu, kým sa Helga vzdialila na dámske záchody, a potom si nenápadne nalial rum do čaju. Schuti sa napil. Silný nápoj mu rozohrial vnútro a zdvihol náladu. Nepil takmer osem rokov. Hneď by si dal ďalší, no musí sa držať. Veď dva poháriky po takej dlhej absencii by nestrávil. Mal toho toľko na jazyku, dostával sa do stavu, že by najradšej vyobjímal každú živú bytosť, všetky stromy i kamene, ktoré má v záhrade. No najradšej by vyobjímal tú, ktorá sa s úsmevom, jemne sa vlniac v bokoch, blížila k stolu.

„Si nádherná, vieš?“ predniesol takmer pobožne.

„Ako vidím, nakoniec si si s tým jedovatým alkoholom predsa len poradil,“ skontrolovala situáciu na stole. Vedela, že je pekná, nepotrebovala ďakovať za kompliment.

„Vari ťa v tom nenechám samu. Navyše mi bolo zima, vieš, ťažko je, keď ťa nemá kto pritúliť.“

„Ani sa nečudujem, že ti je zima, keď tu sedíš od pol pása holý. Niekedy stačí dobre sa poobliekať.“ Napriek slovám si sadla vedľa neho, vnímajúc chémiu, ktorá medzi nimi vznikala. Poznala to, buď to medzi mužom a ženou funguje, alebo nie. Prekvapilo ju, že si to jej hormóny namierili práve na tohto zvláštneho týpka. A vlastne, prečo nie? Veď sa zaňho nejde vydávať. Usmiala sa a Jozef to pochopil. Vyslala signál na bozk. S radosťou jej ho poskytne. Najkrajšie veci sú zadarmo.

Šiesta kapitola

„Nechcela by si si pozrieť moju zbierku certifikátov?“ Bozk s touto kráskou bol dokonalý. Určite by sa nebránil pokračovaniu. Malému Jožkovi, schovanému v nohaviciach, sa to tiež páčilo a Jozef veľký ho v duchu pochválil za stopercentnú pripravenosť.

„A čo si sa s koňom zrazil?“ odtiahla sa.

„Prečo? Nebodaj sa ti to nepáčilo? Vedel by som s tebou i onakvejšie veci robiť, stačí nerobiť drahoty. Dnes si mala možnosť presvedčiť sa o šikovnosti týchto rúk,“ napriek jej vyslovenému nesúhlasu sa chystal na okružnú jazdu pod svetrom.

„Prestaň, lebo ti jednu plesnem! To, že som z Bratislavy, neznamená, že nemám nastavené morálne zábrany. Navyše,“ presadla si na lavicu oproti, „kebyže mám záujem o sex na jednu noc, ani by som sa s tebou nepúšťala do debát.“

,Fíha, tá je ale sebavedomá,‘ preblesklo Jozefovi hlavou. Očami viedli storočnú vojnu, no i v tej vyhrala. Žral každé jej slovo. Jasné, bohyňa ako ona by dostala každého chlapa, na ktorého by ukázala prstom.

„Prepáč, myslel som si, že na tie certifikáty budeš zvedavá,“ pohľad žiačika, ktorý zabudol zotrieť tabuľu, zapichol do prázdneho hrnčeka.

„Si masér, tak si to viem predstaviť.“ Sama mala vytapetovanú kanceláriu oceneniami, diplomami a certifikátmi z finančného poradenstva. Jozef ich môže mať zopár z kurzov masérstva, that’s all.

„Nielen masér, vedz, že ťa mám čím prekvapiť. Stačí prísť na návštevu a rád ti ukážem moje kráľovstvo.“

„To dúfam, že ma prekvapíš. Nudných chlapov vyslovene neznášam,“ spomenula si na Andyho, ktorý bol síce v práci majstrom argumentov, no doma slovami zbytočne neplytval. Helga ho poznala, vedela v súkromí predvídať každý jeho krok, po šiestich rokoch manželstva jej kvapkalo na karbid z toľkého stereotypu. Keď sa vrátil z roboty, vždy si najprv vyzul topánky, ktoré nechal naprostred chodby, potom ju pobozkal najprv na ľavé líce, neskôr na pravé. Spýtal sa, čo je na večeru, a keď tvrdošijne odmietala variť, niekam ju pozval. Sedávali za jedným stolom, Andy zahrabaný vo svojom telefóne, ona vo svojom. Keď ho náhodou zabudla doma v nabíjačke, išla sa rozložiť od nudy. Paradoxne, najviac emócií k nemu cítila až pri rozvode. Vtedy by sa opäť vedela doňho zamilovať len preto, že ožil, zobudil sa zo zimného spánku a premenil sa na dravca, ktorý ju fascinoval. Ale vtedy už bolo neskoro. Možno preto ju bavilo sedieť oproti Jozefovi, ktorý akoby sa na matičku Zem dostal iba nedopatrením. Obyčajnou chybou v systéme. Zatiaľ ju bavil každou vetou, ktorú vyslovil.

„Ja, a nudný? Uvidíš moja, koľko toho spolu zažijeme,“ dušoval sa a svoj sľub mienil dodržať.

„Tak si musíš pohnúť, o tri týždne odchádzam.“

„Tri týždne? To je dosť času. Mimochodom, to chceš celý čas bývať u Gréty?“ spýtal sa neveriacky. Poznal cenník svojej zamestnávateľky a vedel, že je najdrahšia v dedine. Si myslí, že keď má bazén v suteréne, že sa všetci poserú. Veď i on by vedel napustiť teplú vodu do kade, prípadne doviezť zákazníkov do bagroviska plného termálnej vody. A mali by to len za mierny poplatok! V duchu prepočítaval kompletnú cenu za pobyt. Z Helgy vyžmýka celý majetok, ale mladej to očividne nevadí. Tá musí byť teda poriadne pri zdroji!

„Ak mi nepôjde na nervy...“ nezúčastnene mykla plecom.

„Keby ti liezla na nervy, mám miesto v mojej dreveničke, neboj sa, bolo by to pri všetkej počestnosti, a to zadarmo,“ dodal, keď uvidel jej zhrozený výraz. Asi bude musieť v sebe kulminovať erotickú túžbu až do aleluja, sedem dlhých rokov vydržal bez ženy, nejaký ten piatok ešte potiahne.

„Uvidíme, ešte jej pomôžem skrotiť dlhy, pretože plním svoje záväzky,“ žmurkla naňho, zakývala prešťastnej Aničke a vybrala sa k dverám. Pri nich ostala stáť. Jozef to pochopil. Stačil mu jeden sedemmíľový krok, aby bol pri nich a dáme ich otvoril. Nechcel si ju pohnevať, ale zaprisahal sa, že keď bude jeho, tie dvere bude otvárať ona jemu.

„Môžem ťa odprevadiť?“

„Budem len rada. Aspoň mi o sebe prezradíš niečo viac.“ Jozef cestou ďakoval prozreteľnosti, že Grétin penzión sa nachádza na druhom konci rozťahanej dediny. Bežnou chôdzou tam budú najskôr o pol hodiny, dosť času na to, aby spravil dojem, na ktorý sa nezabúda. Helge sa otvoril. Vravel jej o duchovnom predurčení človeka, ale spôsobom, nad ktorým sa nikdy nezamýšľala. Možno to mal z prednášky, ale bavilo ju počúvať ho, i keď zo zafarbenia jeho hlasu nešla do kolien. Vždy rozpravy o čakrách, bezhraničnej láske a obetavosti vnímala ako šialené reči prepnutých ezoterikov, no z Jozefových úst to vyznelo inak. Chytila sa. Možno preto, že totálne nepatril do sveta, v ktorom tak dlho žila. Možno to bolo samotou a potrebou novej inšpirácie. V mysli však zvažovala možnosť pomôcť Gréte, nechať jej pár stovák ako bolestné a odsťahovať sa na dobu určitú do toho zázračného zrubu. Pri rozlúčke mu dala pusu na líce a on išiel umrieť od šťastia. Prestala byť zákazníčkou, dostala sa do okruhu známych a on vyslal do neba modlitbu, nech sa dostane ešte ďalej. Budú sa perfektne dopĺňať.

Siedma kapitola

Od večernej šálky čaju uplynuli dva dni. Jozef sa neozval, dokonca sa ani nedostavil na vopred dohodnuté masáže. Helgu to škrelo viac než si dokázala pripustiť. Vari sa mu nepáči? Blbosť. Bola si istá, že mu vpálila do srdca dôslednejšie než guľka z 9 mm pištole.

„Čo mám tých klientov masírovať sama?“ Gréta si išla od nervozity vlasy vytrhať, a to je už čo povedať, keďže ich mala pramálo a každý čierny vlas ležiaci na dlážke v kúpeľni jej spôsoboval srdcovú arytmiu. Pre chod penziónu bola schopná spraviť i nemožné. Ale to, čo sa dialo, bolo nad jej schopnosti.

„Máte tu turistické centrum, určite by sa tu našiel iný masér, ktorý by ho zastúpil,“ navrhla jej Helga vidiac, že sa majiteľka čochvíľa rozplače.

„Škoda reči, zostali len tí menej schopní. Jozef je najlepší. Svoju robotu si zastal, napravil chrbty polovici dediny, nikdy nepovedal nie. A teraz? Nedvíha telefón, akoby si to mohol dovoliť!“ Po stý raz vytočila jeho číslo, no zvučka nejakej starej odrhovačky z čias súdržnosti Československa dávala najavo, že majiteľ telefónu hovor neprijíma.

„Ráno som tie dve dôchodkyne, ktoré si zakúpili pobyt cez zľavový portál, ešte ukecala, že masáž bude až večer. Ale ak by aj bola, ten tĺk bude musieť masírovať do polnoci, aby to postíhal.“ V tej chvíli sa vykašľala na všetku profesionalitu, sadla si k Helge popíjajúcej bezkofeínové kapučíno a rozrevala sa.

„Nebojte sa, dobre bude,“ nevedela, čo viac povedať. Hlavou jej preblesklo, že keby bola Gréta v jej tíme, mala by okamžite padáka. V práci musia ísť city bokom, inak by sa to nedalo psychicky zniesť. Síce by sa zvýšil zisk pohrebníctiev, ktoré nepohrdnú ani samovrahom, no Helga ich nemala prečo zásobovať. Každý nech si klienta zháňa sám. Toto pravidlo platí pri akomkoľvek biznise.

„Neporadíte mi? Ste taká skúsená,“ žobronila.

Za trojtýždňový pobyt v izbe s manželskou posteľou, výhľadom na akýsi kopec a polpenziou zaplatí takmer tisícpäťsto eur a to len preto, aby podporila slovenský turizmus, a tá ťapa ešte bude od nej vyťahovať rozumy. Nevadí, že posledné dva dni dovolenky strávila nad papiermi, ktorými si môže tak maximálne vytrieť ozrutné pozadie. Je síce pri peniazoch, ale keď sa ich rozhodne dobrovoľne zbaviť, očakáva za ne adekvátnu protihodnotu. Teraz by však asi nebol najvhodnejší čas na rozpravu o premrštenej cene pobytu. To jej povie, až keď sa Gréta vráti aspoň do relatívneho normálu.

„Jozef u vás dlho nemasíruje. Predpokladám, že ste tu mali nejakého maséra,“ skonštatovala.

„Mala som. Ale masérku. Vychudnutú na kosť, keď ma masírovala, tak som to poriadne ani necítila. Také kostry asi nemajú veľa sily. Zamestnala som ju na tri mesiace, pretože sa mi jej uľútostilo. Bola to dcéra dobrej priateľky, no s takými je to najhoršie. Stále majú nejaké výhovorky, najradšej by mali dovolenku každý druhý deň, no Jarmilke som nemohla povedať nie. Hneď by ma ohovorila,“ rozhorčila sa, čo malo nakoniec pozitívny efekt, pretože hnev jej aspoň osušil slzy.

„Nakoniec ma, samozrejme, ohovorila. Podala som jej ruku, aby som zistila, že som si na prsiach chovala hada. Len čo sa jej skončila skúšobná lehota a podpísali sme papier na rok, prišla mi oznámiť, že ju nabúchal nejaký dobrodinec. Samozrejme, zrazu bola príliš unavená na robotu, ešte aj odvody som musela za ňu platiť.“

„A dieťa sa už narodilo?“

„Hej. Taký malý Frankenstein, chúďatko jedno špatné, malo by mať pol roka.“

„Tak jej zavolajte. S bábätkom sa pôjdem prejsť, i tak nemám nič v pláne,“ navrhla. Začala sa cítiť ako Matka Tereza, ktorá sa z nezištnej lásky k blížnemu snaží zachrániť všetkých navôkol a ešte si za to zaplatí.

„Jejda, vy ste moje srdénko. Už jej idem volať, počkajte.“ Slovo dalo slovo a o dve hodiny sa Helga prechádzala po dedine s dieťaťom i urazeným psom, ktorému nikto nevysvetlil, čo sa bude diať. K materstvu dostala len chabé inštrukcie, fľašu s Nutrilonom a výstrahu, že malého Eliho nemá v žiadnom prípade vyberať z „koča“. Vraj, aby si nezvykol na ruky. Blondínka síce o deťoch vedela prd makový, ale niečo neznáme, čo roky v sebe blokovala, sa predsa len dostalo na povrch. Chlapca vybrala z koča ihneď za zákrutou, sadla si s ním do trávy a ukazovala mu prvú jarnú púpavu.

„Ty si tiež chlap. Povedz mi, prečo sa neozval?“

„Gaaa,“ odpovedal a potiahol ju za vlasy. Taktne jej ukázal, že ho nemá trápiť blbosťami. Na ženy má minimálne dvadsať rokov čas. Dobre, to možno prehnala, ale pätnásť rokov má čas určite. Po troch hodinách a dvoch špinavých plienkach sa pomaly vrátila k penziónu. Mladej mamičke nechala na seba číslo, čakajúc, že ju bude kontrolovať každých šesť sekúnd, no po celý čas sa neozvala.

„Už ste tu?“ spýtala sa fajčiac pred penziónom, keď zbadala čudný sprievod ženy, psa a dieťaťa. Helge nepovedala ani ďakujem, kočík zaparkovala pred sebou, poctivo vyfukujúc dymové oblaky do tváre milovaného synátora.

„Sa nečudujem, že pri vašom prístupe má Gréta problémy s penziónom. To klientom nevadí, že ich masíruje zduté vrece tabaku?“ Helga nečakala, že sa jej od vďačnosti obtočí okolo nôh, ale toto bolo na ňu priveľa.

„Si čo dovoľuješ, krava sprostá!“ Jarmila tiež nemala problém dať svoje myšlienky na povrch.

„Teší ma, Jesenská,“ odvrkla Helga, zobrala psa pod pazuchu a odišla. Skôr ako si stihla v izbe ponadávať do nepríčetna, zazvonil jej telefón. Neznáme číslo, chvíľu váhala, či ho prijať. Mohla to byť pokojne urazená „som masérka“, ktorá na ňu nestihla vyliať plnú dávku nadávok.

„Prosím,“ ozvala sa, nechápajúc, prečo ju vôbec zaskočila reakcia dievčaťa. Stačilo pár dní bez roboty na to, aby poľavila vo svojej ochrane. V práci jej nadávali v jednom kuse, najmä počernejší občania, ktorí si jej podnikateľské zameranie mýlili s rýchlou pôžičkou. Nie, tie neposkytovala.

„Helgička,“ vzdychol do telefónu.

„Jozef,“ odľahlo jej, tak predsa žije. „Kroť svoju fantáziu, jednoducho Helga. Ako Mária z argentínskej telenovely.“ Napriek tomu, že ho karhala, usmievala sa. Chytil sa.

„Šak dobre, zlatko, som si myslel, že ti zaplesá srdiečko radosťou, že som sa ozval,“ odpovedal takmer urazene. Až postupom času sa v Helginej hlave začalo skladať tisícdielne puzzle, výsledkom ktorého bude úplný obraz človeka, ktorého ega sa dotkne i stebielko trávy rastúce pri ceste a on si to navždy zapamätá.

„Teším sa, to vieš.“

„Myslela si na mňa?“

„Ani nevieš ako! A najmä Gréta, ktorá sa takmer pominula od nervov, nemal si byť u nej v salóne?“

„Mal. Ale vieš, sú aj dôležitejšie veci ako peniaze a robota,“ poučil ju o najnovšej životnej múdrosti.

„Mne to nemusíš hovoriť, preto som vypadla z Bratislavy,“ nedala sa.

„Nemáš chuť stretnúť sa? Chcem ti niečo ukázať. Garantujem ti, že zabudneš na čas aj na telefón, rovnako ako ja.“

„Veľmi rada. Prídeš po mňa?“

„Samozrejme, o pol hodinky som u teba. A posielam ti sladký božtek tam, kde si to budeš najviac priať.“ Po tých slovách pretočila oči, pretože vôbec nebola na také reči. Ale zvedavosti v nej bolo nadostač. Sveter vymenila za hrubšiu mikinu, svetlé rifle nahradila tmavými a obula si botasky. Prišiel presne. Potešilo ju to, veď presnosť je výsada kráľov, dokonca aj Jozefa.

Ôsma kapitola

„Tadá!“ zapišťal jej do ucha snažiac sa zo záplavy blonďavých vlasov vymotať šatku, ktorou jej prekryl oči. Tajomstvo je tajomstvo a za žiadnu cenu sa nesmie vyzradiť.

„Aha,“ skonštatovala. Možno to nevyznelo dvakrát nadšene, no nevedela, čo má obdivovať uprostred lesa. Jedinou zaujímavosťou široko-ďaleko bol poľovnícky posed, na ktorom však nevedela nájsť nič mimoriadne. Nechápavo zdvihla obočie. Dvadsaťtri minút aj nejaké drobné ju viedol cez les ako slepca, vraj uvidí prekvapenie, ktoré ju položí na lopatky. Momentálne by ju však nič na chrbát nepoložilo. Les jej pripomínal jednu veľkú špongiu, ktorá dávala možnosť k sebarealizácii kadejakej hávedi.

„Také v Poluse nemáte, však?“ začal sa vystatovať, akoby sám zasadil husté borovice a na chrbte tam dovliekol všetky lesné zvieratá.

‚Bože, ďalší sedlák, ktorý si myslí, že neviem, ako vyzerá srnka,‘ povzdychla si. Mala chuť Jozefovi uštedriť siahodlhé kázanie o všeobecnom prehľade, ktorý jej nechýbal, no už sa blížili k posedu.

„Zlatko, poď, ale tichučko.“

Chvíľku zvažovala svoje možnosti. Najprv sa pozrela na botasky, ktoré už zabudli, že boli biele. Všade navôkol blato, no tráva, po ktorej sa presúval Jozef, vyzerala predsa len o štipku schodnejšie. Vykročila vpred. Počiatočný entuziazmus z nej vyfúkol ako vzduch z prasknutej pneumatiky, pretože vstúpila do močariska.

„Hej!“ zakričala.

„Ticho buď, šak som ti to prízvukoval, lebo ich vyplašíš!“ upozornil ju. Ignorujúc jeho inštrukcie, pokračovala v odháňaní lesnej zveri:

„Ak okamžite neprídeš a neprenesieš ma cez to močarisko, budem tu vyvreskovať do rána.“ Aby ukázala, že je ženou činu, začala kričať ešte silnejšie. Jozef sa zdesene obzrel, čudujúc sa, kde sa v takom malom tele berie toľká energia. Navzdory všetkému ho to tešilo. Je živá, silná a impulzívna, nefňuká, ale koná. Svižne popreskakoval močiar a s ľahkosťou si ju vyhodil na chrbát. Neušlo mu pevné, vyrysované telo, ktoré sa skrývalo pod oblečením. I keď sa dal na duchovnú cestu, nepohrdol pekným ženským telom. Navyše sám pred sebou mohol priznať, že sa mu tučné ženy nepáčia. Napríklad taká Eva... Ani nevedel, čo je s ňou. Hľadal ju cez Facebook, naučil ho to synovec, no asi na ňom nebola zaregistrovaná. Alebo si vydajom za nejakého blbca zmenila meno a ten chudák bude nadosmrti ľutovať, že si na krk zavesil takú neskutočnú knedľu. Helga, to bol iný materiál... Postavil ju na peň a pozeral sa jej do očí. Obaja sú modrookí, budú mať pekné deti. Spontánne ju pobozkal a ona sa vôbec nebránila. Len sa chichotala ako dievča na prvom rande.

„Si divný, vieš o tom?“ spýtala sa ho, keď mala pocit, že na ňu hľadí už akosi pridlho. Jeho pohľad sa zavŕtal hlboko pod bronzovú pokožku, keby ho podrobne analyzovala, našla by v ňom zbožnosť i niečo, čo by ju vydesilo.

„Viem, no nehanbím sa za to. Ver mi, každého by poznačila neželaná dovolenka v slovenskej väznici,“ sklopil oči, aby zdôraznil to nevypovedané, čo bolelo viac než podupané sebavedomie. Čo ho to stálo odriekania, šikany. Najhoršie na tom všetkom bola absolútna strata súkromia. V cele sa ocitol s hromotĺkom, ktorý ho zbil ako žito, keď zbadal, ako sa lieči z prechladnutia urinoterapiou. Odvtedy mu nikto nepovedal menom, všetci ho volali Močová trubica. Neraz sa stalo, že sa mu niekto vyšťal do čaju smejúc sa na tom, že je to liečivé. Jozef vydržal, dúfajúc, že príde deň, keď povstane z popola, stane sa silnejším a duchovne múdrejším. I to negatívne sa snažil využiť vo svoj neprospech, napíše knihu alebo prednášku a stane sa bohatým. Novodobý hrdina slovenských dejín, bábka v rukách skorumpovaného súdnictva. Bude s pokorou prednášať, aké je dôležité nestratiť tvár a vieru a že človek, ktorý si vytýčil duchovný smer, sa dokáže ponárať do zmenených stavov vedomia kedykoľvek. Na svoju najvzácnejšiu tekutinu, moč, nezanevrel. Urinoterapii sa môžu vysmievať iba tí, ktorí jej nechcú rozumieť.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lov na nevestu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.