Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Mária Blšáková

Autor: © Mária Blšáková, 2017

Obálka: © Adriána Švarná

Korektúra: Mgr. Marta Benešová

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-081-8

ISBN MOBI: 978-80-8197-082-5

Upozornenie

Všetky nicky, ktoré sú použité v tejto knižke, sú vymyslené. Keďže denne pribúdajú nové, nemôžem zaručiť, že rovnaký alebo podobný v tejto chvíli už neexistuje, no s knižnými nemá nič spoločné.

„Jestvuje krajina života a smrti a mostom medzi nimi je láska.“

Thornton Niven Wilder

Agátu kikiríkanie Mariškinho kohúta už nevystreľovalo do sedu. Prestala si prikladať dlane na uši a cez hlavu prehadzovať paplón. Vraví sa, že človek si zvykne i na šibenicu, no niekedy si to, čo ho predtým rušilo, dokonca obľúbi. Už by si začiatok dňa bez budenia hrebenáča nevedela predstaviť. Bol ako výstrel zo štartovacej pištole.

Sadla si a labužnícky sa povystierala. Potom vstala, obliekla si župan a bosá vybehla na dvor. Bol tam. V rednúcej tme hrdo stál jej nový plot. Vyzeral ako monument priateľstva. Pousmiala sa nad týmto prirovnaním. V duchu sa vrátila do rušného včerajška a v hrudi sa jej rozlialo príjemné teplo. Kto by bol pred rokom povedal, že bude bývať v svojom dome? A k tomu opradenom dávnou láskou a súčasnou spolupatričnosťou?

Obrátila sa k domu a pohľad jej padol na podkovu od Martina. Ruky si prekrížila na prsiach a dlane priložila na ramená. Pobozkal ju len na chrbát ruky, ale bolo to také... V duchu hľadala najvhodnejší výraz. Vedela, že sa určite tvári ako idiot, ale môže si to dovoliť. Nik ju predsa nevidí.

Niečo pred piatou postavila vodu na čaj, a kým zovrela, doniesla z obývačky škatuľu s fotografiami. Obsah vyklopila na stôl a založila si okuliare, ktoré využívala čoraz častejšie. Hneď prvý obrázok ju rozosmial. Bola na nej ona, Juraj a babka. Babka sedela na nízkej lavičke. Na kolenách mala prútený košík a lúskala fazuľu. Juraj jej zozadu visel na krku a Agáta mu na hlavu mierila drevenou puškou. Okamžite sa jej vybavila radostná atmosféra, i keď na fotke to vyzrelo ako rukojemnícka dráma. Vzala do ruky ďalší obrázok a potom ďalší. Kútiky úst sa jej hýbali ako ručička na dedkovom ampérmetri. Dávno si neurobila exkurziu do minulosti, no dnes ráno cítila akúsi potrebu. Z mnohých fotiek sa na ňu usmievali jej priateľky. Na jednej bola Táňa. Smutná tvár prezrádzala viac ako jej čierny odev. Na ďalšej sedela Júlia za pokladňou s vyplazeným jazykom. Najviac fotiek bolo skupinových. Z výletov na bicykloch, z opekania, zo stanovania na Šírave, z osláv. Usmievala sa nad účesmi, grimasami i príjemnými pocitmi. Fotky s Evou ju vrátili do čias, ktoré sa spájali i so smutnými vecami, ale zahnala ich ako otravnú muchu. Načo smútiť nad sklamaniami, keď život priniesol toľko krásneho?

Našla i tri fotky otca. Jednu z čias, keď bol ešte na vojenčine. Druhú s nimi, keď boli úplne malí, a tretiu s mamou, pravdepodobne niekedy po svadbe. Už vtedy zazerala ako hrom do buka. Škoda, že Boh či osud rozhodli, že musel otec z tohto sveta odísť skôr ako ostatní. Rovnako ako Antonov. Hádam Alžbeta našla spôsob, ktorým aspoň trochu zmenšila jeho bolesť zo straty.

Nechala fotky tak. V spálni si navliekla hrubé ponožky a vkĺzla do teplých papúč. V čarovnej krajine za padacími dvierkami potiahla šnúrku a rozsvietila žiarovku. S pokorou a úctou otvorila kufor a vybrala ďalšiu obálku.

22.9.1960

Milý Anton!

Tvoj list ma rozplakal. Predstavila som si, ako sa teraz cítiš, a uvedomila si, že moja predstava je len zlomok z toho, čo musíš zažívať. Rozumiem Tvojim výčitkám voči sebe, lebo sama by som mala také pocity, ale životné diania asi nefungujú podľa toho, aký krok podnikneme. Myslím, že osud nás netrestá za rozhodnutia urobené v dobrej viere.

Viem, že teraz Tvoj smútok nič nezmierni. Napriek tomu z toho, čo si písal, prežil Tvoj otec krásny život. Miloval Tvoju mamu a dokázal to, že na neho budú ľudia s láskou spomínať. Ak by bol zlým človekom, mohol by žiť aj dvesto rokov a nezanechal by v srdciach blízkych žiadnu stopu, len trpké spomienky. Chcela by som byť taká múdra, aby som vedela nájsť správne slová.

Pri čítaní Tvojho listu som si kadečo uvedomila. Skúsim byť zhovievavejšia k rodičom. Skúsim nesúdiť a viac chápať. Každý človek je súčasťou niečoho a súčasťou mňa sú oni. A tiež... už takmer tri mesiace si mojou súčasťou aj Ty. Kiež by som Ti tak vedela pomôcť.

Teraz mi niečo napadlo, aj keď to možno bude znieť sebecky. Vravel si, že keby si neodišiel z domu... Anton, keby si to neurobil, nenájdeš si priateľa, pre ktorého si taký dôležitý, že Ťa pozval svojmu synovi za krstného otca. Ak by sa toto všetko neudialo, v tejto chvíli by si ma nepoznal a ja by som nepoznala Teba.

Nemôžem Ti povedať, aby si nesmútil, lebo to sa nedá, ale skús smútiť s vedomím, že to tak malo byť, a mysli na všetko pekné, čo v tebe Tvoj otec zanechal.

Objímam si Ťa. Som s Tebou.

O dva dni neskôr.

Zasa sedím pod lesom. Je nedeľa, päť hodín večer. Onedlho si o mne začnú šuškať po dedine, že som sa zbláznila ako Viktorka. Nemala som kedy odoslať tento list, a tak som si povedala, že Ti napíšem ešte aj dnes. Ráno sme boli s Mariškou v kostole. Vojtech teraz nechodí. Vyhovára sa, že niekto musí dávať pozor na polievku. Pán farár mal dnes čudnú kázeň. Rozprával o dominancii Boha ako základu cirkvi a porovnával ho s mužom, ktorý je zas hlava rodiny. Vravel, že tak ako nesmieme spochybňovať Božie zámery, tak isto musíme v každej rodine rešpektovať bez výhrad muža, lebo on je jej hlavou. Mariška sa nespokojne vrtela. Keď omša skončila, kliala v toľkých nárečiach, že som si niečo musela len domyslieť. Vojtech je dobrý muž, no dušovala sa, že keby robil sprostosti, vytne ho lieskovicou ako hada. Bola ako pes odtrhnutý z reťaze. Vravela, že nám Pánbožko poslal sprostého služobníčka, ktorý netuší, o čom je skutočný život. Veď keby žena naozaj bez rozmýšľania počúvala a plnila všetky priania svojho muža, tetka Pokorná by svojmu korheľovi nalievala od rána do večera. Pán farár sa v kázni dotkol aj zlého vplyvu kníh na pokoru ženy. Vravel, že dnešné ženy sa chcú vyrovnať mužom a rozhodovať o svojom živote so spurnosťou a sebeckosťou, neberúc ohľad na svoje poslanie na tomto svete. Priznávam, že som sa celkom zabávala. Akoby som počula Blažejovu matku. Inak, chodieva mu upratovať a susedka vraví, že ktovie, či mu nediktuje i kázne. Poobede som upiekla tvarohový koláč a polovicu vymenila so susedkou za jej slivkový s posýpkou. Pečie skvelo.

Tak ti rozmýšľam, Anton, obklopená touto krásnou prírodou, či sa viera v Boha nevyznáva inak než modlitbami. Možno by svet vyzeral inakšie, keby ľudia prestali niečo mechanicky odriekať a sústredili sa viac na lásku k blížnemu, susedovi, priateľom...

Ak je totiž pravda, že Boh je v každom z nás, je na nás, ako s tým darom v sebe naložíme. Nemyslím, že keby z nás chcel mať bezduché poslušné ovečky, obdaroval by nás slobodnou vôľou. Možno sa niekde stala chyba. Možno sa Písmo sväté za dve tisícročia prekladmi zdeformovalo natoľko, že jeho zmysel unikol. Alebo je to zámer z čias, keď bolo treba udržať ľudstvo v pokore a poslušnosti a hroziaci Boží prst bol najúčinnejším prostriedkom.

Pekný nový týždeň prajem. Opatruj sa mi.

S láskou

Alžbeta

P.S. Usmej sa.

To, že Alžbeta plakala, Agátu vôbec neprekvapilo. Anton jej je už blízky, súcití s ním. Naznačila to párkrát. Slová „objímam si Ťa, som s Tebou“ boli prejavom sústrasti. Vedela si živo predstaviť, ako vyzerá objatie, pri ktorom dávame vedieť, že sme tu a že nás trápi bolesť blízkeho človeka. Ale slová „už takmer tri mesiace si mojou súčasťou aj Ty“ a ešte to záverečné „s láskou“ sú o inom. Vraví mu tým, že sa pre ňu stal dôležitý.

Sú takí dojímaví. Vkĺzli jej do života, či ona do toho ich, len nedávno, no má k nim veľmi blízko. Škoda, že sa nedá cestovať v čase. Rada by ich spoznala osobne, aj keď je pravdepodobné, že by sa o nich nedozvedela toľko, koľko z listov. V mysli sa jej vynorila Klingáčikova teória o spoznávaní vnútra. Asi má pravdu. Vlastne, určite ju má. Pohladila hárok papiera a vložila ho do obálky. Potom do vrecka medzi prečítané. Pozrela na mobil. O desať minút sedem. Rýchlo zatvorila kufor a zbehla dolu. Dala si sprchu, učesala vlasy, poliala daturku a započúvala sa...

„Len štyri? A ostatok ste kde podeli, pľuhy lenivé? Šak sa len okúňajte! V polievke už bude neskoro vstupovať si do svedomia.“

Agáte zašklbalo kútikmi pri predstave, ako si sliepky búšia do hrude a opakujú: „Mea culpa.“

Z chladničky vybrala hrniec a naplnila plastovú nádobu gulášom. O chvíľu už búchala na susedkine dvere.

„Dobré ránko, Mariška. Prečo ste včera neprišli? Stavím sa o čokoľvek, že ste sa zľakli toľkých pekných mužov,“ Agáta jej podala nádobku.

„Jój,“ hodila Mariška rukou, „čo už ja. Stará som. Truhlu mi je treba vyberať a nie mládencov obzerať, ale ten vrkočatý, na tom by sa veru dalo oko popásť. Velice by ku tebe pasoval. A čože si mi to za fajnotu doniesla? Musím sa trochu hamúvať, bo sa nevójdem do bikín.“

SomSamSvoj – Nazerám, či tu nie si. Nie si. Veľká škoda. Dobrú nôcku, Agáta.

Algi – Akoby som nebola? Aha, veď som tu. :)

Škoda, že tu nie je, pomyslela si, ale bolo príjemné vedieť, že na ňu včera čakal, hoci mal tiež akúsi prácu. Mysľou jej prebehlo, že každý normálny človek, čo nemusí v nedeľu do práce, určite spí, no v stĺpčeku priateľov zazrela Cicušku. Super, takže niektorá z troch neotvorených RP bude isto od nej.

KabakusO_28 – Si strašne sexi. Veľmi ma vzrušujú staršie ženy. Nechcela by si sa stretnúť? Mám auto. Prišiel by som, kam povieš.

Algi - X

husiarka – Práve som sa vrátila od teba. Bol to perfektný deň. Normálne ma bolí sánka od smiechu. Čo myslíš, dá sa mať v lícach svalovicu? Idem pod sprchu. Ráno mám zákazníčku. Mám ťa rada.

Algi – Moje chúďatko. Neoddýchneš si ani v nedeľu. Ďakujem ti za všetko. Aj pre mňa to boli dva super dni. Musíš u mňa na noc zostať častejšie. A... aj ja teba ľúbim. :)

Cicuška – Nazdar, zlatino. Prečo nespíš? Mňa vyhnalo z postele to ticho, čo tu je.

Algi – Ahoj, Julka. Musela som ísť skontrolovať plot. :) Po vašom odchode som vyšla na cestu a kochala sa i z opačnej strany. Som šťastná ako blška. Stále si premietam včerajšok. Na tom pôjde si nás poriadne prekvapila.

Cicuška – To nemyslíš vážne, veď tieto hlúposti sme sa učili v škole. Mám len dobrú pamäť. Učím sa ľahko, ale neviem iné veci. Každý na niečo je.

Algi – To nebolo vedomosťami. Mám na mysli to hlboké posolstvo na margo múdrosti a hlúposti :)

Cicuška - :) Potrebovala trošku schladiť, tá naša Ahahanka vševediaca, ale obe vieme, že jej našťastie šibe len občas. Počuj, zdá sa, že ju ten Štefan celkom očaril, čo povieš?

Algi – A čuduješ sa? Do škôlky chodia maminy alebo babky. Vo vinárni či na občasnej diskotéke je to samý cucák. Nemá kde naraziť na poriadneho chlapa. Je logické, že pekný, inteligentný muž neujde jej pozornosti.

Cicuška – Celkom by som jej ho priala. Už dlho len tak poletuje ako kolibrík. Ovonia, obkuká, vopchá sosáčik, :) no z ničoho vzťah nie je :) U Martina asi veľké šance nemá, i keď nechápem, prečo ten chlap robí také drahoty :)

Algi – Možno je pre neho príliš hyperaktívna. Martin pôsobí vážne a seriózne. Nevieme, čo má za sebou. Možno má s podobnou povahou zlé skúsenosti a hľadá niečo pokojnejšie. Alebo len nepreskočila iskra. Zdá sa, že u Štefana vzbudila väčšiu pozornosť. Tebe sa nepáči ani jeden? :)

Cicuška – Ale čoby nie. Obaja sú na zjedenie. Martin pôsobí tajomne a Štefan... toho musí zbožňovať každý. Má sakramentský sexepíl a myslím, že to vie. Páčila sa mi jeho prirodzenosť.

Algi – Len prirodzenosť? :)

Cicuška – Joj... Aguška, veď si ho videla. Je to typ človeka, ktorý je zvyknutý na pozornosť. Ten musí mať báb na ratu Božiu a k tomu, ja potrebujem šialenca. Takého, čo nemeria slová a skutky. Čo sa nebojí, že sa strápni. Rozumieš?

Cicuška - Práve akýsi pako pýtal moje miery. Spýtala som sa, či mi chce ušiť sako a prišlo mi, že „krava sprostá“ xixixi.

Algi – Si skvelá. Raz príde niekto, kto to ocení. Na ceste za tým pravým stretneme veľa ľavých.

SamSomSvoj – Dobré ránko, Agáta. Vybúvaná doružova?

Algi – Ahoj, Klingáčik. Neviem, či práve doružova. Možno tak do oranžovo-fialova :) Ako sa máš, ty? Dnes ráno som na teba myslela.

SamSomSvoj – Teraz super :) Dúfam, že som ťa v tom sne nenaháňal s motorovou pílou. Ako si prežila sobotku?

Algi - Najlepšie, ako sa len dalo. Ako sa darilo tebe? Spomínal si nejakú prácu.

SamSomSvoj – Bol to bez preháňania jeden z najkrajších dní, aké som zažil. Som trošku unavený, ale stálo to za to.

Algi – Usmievam sa. Skoro to znie, akoby si...

Cicuška – Moja zlatá priateľka :) Dík za povzbudenie. Nebojkaj, ja nie som žiadny zúfalec. Som realista. Cicky mi už nenarastú a jazyk neskráti. To sú vlastnosti, s ktorými u mužov totálne strácam body :)

Algi – Stavím sa s tebou, o čo chceš, že sú aj takí, ktorí oceňujú šarm, bystrosť ducha a zmysel pre humor :)

SamSomSvoj – ... Akoby som čo?

Algi – Neviem. Zazdalo sa mi, akoby bol v tvojom opise soboty závan romantiky. :) Samozrejme, že nebudem vyzvedať, len tíško závidieť :)

Bexomplex - Ahoj, volám sa Peťo, pracujem na Podbanskom na hoteli a momentálne mám celé zariadenie len pre seba. Niet tu ani nohy. Čo keby si mi prišla robiť spoločnosť? Som masér, takže by ti so mnou zle nebolo ;o)

Algi - X

Cicuška - :-) Stihnem toho anomálaka stretnúť v priebehu desiatich rokov? V štyridsiatke budem už totiž stará vyhorená kvargľa. Budem si na stehnách šúľať cigary a moje vráskavé ústa budú pripomínať análny výstup :)

Algi – xixixi, Bože, takéto romantické predstavy máš o svojej budúcnosti? Prestaň, lebo to skočí na mňa! :)

SamSomSvoj – Odhalila si ma. Od začiatku viem, že si bystré žieňa :)

Algi – Takže si včerajšok strávil v blízkosti niekoho, kto rozochvel tvoje zmysly? To je skvelé. Život je krátky. Moja susedka tvrdí, že nestačí hľadieť pred a za seba. Treba aj okolo seba.

SamSomSvoj – Musí to byť veľmi múdra žena. :)

Algi – Poznám ťa krátko, ale napriek tomu akosi tuším, že sa v tvojom živote niečo deje. Píšeš pozitívnejšie. Veselšie. Myslím si, že si zaľúbený. To nie je otázka, len tušenie, takže nemusíš odpovedať.

SamSomSvoj – Áno. Som.

Agáta sa pousmiala. Priala mu to. Každý si zaslúži trochu lásky. Ak sa mu podarilo nájsť tú pravú a jeho city budú opätované, čakajú ho krásne časy. Poznala ho len chvíľu, no mali k sebe blízko. Trochu však, a úplne nepochopiteľne, ucítila niečo ako drobné pichnutie pri srdci. Ďalší človek, ktorý možno našiel to, po čom túžia takmer všetci, len ona uviazla kdesi medzi očakávaniami, sklamaniami a spomienkami.

Z myšlienok ju vytrhlo klopanie. Na prahu stál Štefan. Dosť ju to prekvapilo. Tváril sa rozpačito. Pozvala ho dnu, no povedal, že by radšej ostal vonku. Ponúkla mu kávu, no on si vypýtal kakao. Zdalo sa jej to milé, také detské. Ľutovala, že nemá bodkované hrnčeky. Usadili sa v záhrade. Agáta si automaticky preplietla nohy do tureckého sedu. Ani jej nenapadlo, že sa to na „dámu v jej rokoch“ nehodí.

„Rozprávaj!“ vyzvala ho. Trochu sa ošíval, i keď úsmev z jeho tváre nezmizol. Mal na sebe červenú károvanú košeľu s krátkymi rukávmi a džínsy s vystrapkanými trhlinami na stehnách a kolenách. Pravé chodidlo mal opreté cez ľavé koleno a jeho červené botasky, na ktorých šnúrky voľne viseli po stranách, len dokresľovali jeho ležérny imidž. Svetlohnedý vrkoč nedržal tak dobre ako včera a pár pramienkov mu poletovalo okolo tváre. Má náušnicu... uvedomila si. Včera si to nevšimla. Malá kotva sa mu zatrblietala na uchu, keď si zaň zasunul prameň vlasov. Fakt kus pekného chlapa, povedala si v duchu. Vybavila si toho sebavedomého samčeka, čo tu včera pomáhal a zaujal jej priateľky. Porovnávala ho s týmto mužom. Zaujal dokonca aj Marišku. Nedivila sa.

„Nie, vôbec si o tebe nemyslím, že si šiši,“ prerušila ho a on vzápätí pokračoval.

Občas mu skočila do reči, položila niekoľko otázok, povedala svoj názor. Ubezpečoval ju, že nikomu nechce ublížiť. Agáte sa jeho opatrnosť zdala prehnaná. Skrátka, len chytal šťastie za pačesy, alebo aspoň za vlások, a to ho robilo ešte zaujímavejším. Ich rozhovor plynul v prirodzenom nenútenom duchu. Zo svojej ženskej pozície mu vyvrátila niekoľko domnienok. Povedala, že na zajace sa s bubnom nechodí, a on sa rozosmial. Odvetil, že zajačinu nemá rád a namiesto bubnov preferuje gitaru. Pred odchodom Agáta vbehla do domu a doniesla papier a pero. Chvíľu písala. Vďačne sa usmial. Poklad, ktorý mu podala, zasunul hlboko do zadného vrecka a potom ju objal.

„O chvíľku odchádzam, ale vrátim sa a budem dúfať.“

Popriala mu veľa šťastia. Keď vychádzal z dvora, obzrel sa a zamával jej.

Pomaly sa vrátila do kuchyne. To sú mi ale veci, povedala si v duchu. Položila hrnčeky do umývadla a potom si spomenula, že sa neodhlásila z Pokecu. Mala tam tri RP. Dve od Klingáčika a jednu od Julky.

SamSomSvoj – Kde si?

Algi - Som tu. Mala som veľmi prekvapivú návštevu.

SamSomSvoj – Normálne mám strach, či som sa ťa zas nejako nedotkol. Čakám na tvoju odpoveď už vyše hodiny.

Cicuška – Ja ti neviem, Agi. Len tak drístam, ale zapamätajme si túto tému a porozprávame sa o nej o desať rokov. :)

SamSomSvoj - :) Nevedel som, čo si mám myslieť. Zvláštne, ako sa človeku rozbehne fantázia, keď nevie, na čom je :) Bola to tá tvoja susedka?

Algi – Hádam ti len nebolo smutno :) Tá tvoja lásočka nechodí na Pokec? :) Bol tu sused. Vlastne, susedov brat. Volá sa Štefan. Zaujímavý chalan. Ani neviem, ako tá hodinka a pol zbehla. Veľmi príjemný začiatok nedele :)

SamSomSvoj – Super. Tak to sa potom nedivím, že si nestihla napísať ani... „nečakaj!“

Algi - :) Nebol čas.

SamSomSvoj – Aha. Gratulujem tomu šťastlivcovi. Prajem peknú nedeľu.

Možno si domýšľala, ale znelo jej to ironicky. Chcela zareagovať, no už bol odhlásený. Nechápavo pozerala na monitor. Čakal hodinu a pol a potom sa odhlásil? Dosť divné. Čo mu to sadlo na nos?

„Som hotová,“ vyhlásila Hanka v utorok poobede.

Agáta s Julkou sedeli pred cukrárňou a popíjali presso. Tvárila sa ustarane, ba až znechutene. Bolo im jasné, že má za sebou nevydarený deň.

„Čo sa stalo?“ spýtali sa tak synchrónne, akoby si to nacvičili.

„V škôlke máme vši,“ precedila pomedzi zuby.

Julka sa rozosmiala a Hanka sa poškrabala po hlave. Zbadala Agátin pohľad a vysvetlila, že všetky učiteľky sa škriabu, len čo o tom začnú rozprávať.

„Keď sme boli škôlkari, všetci sme mali vši, ba i neskôr. Na základke nám často prehľadávali hlavy. Nabehlo protivšové komando zložené z dvoch - troch učiteliek vyzbrojených ceruzkami. To ak by niektorá mrcha hrýzla. Je to nevyhnutná skúsenosť každého kinderáka a patrí to k detstvu. Máš aj ty? Máme od teba držať bezpečný odstup?“

Julka sa na celej situácii bavila. Agáta Hanku povzbudivo pošúchala po ramene.

„Našťastie nemám. Prezerali sme si hlavy celé dopoludnie, no i tak sa škriabeme ako také prašiny. Stavím sa, že to ten Lakatoš, ale... čo zmôžeš? Povieš niečo a už sa oháňajú rasizmom. Dokonca deckám nemôžeme umyť ani hlavy. Veď čo ak to naruší ich detskú dôstojnosť a bude z toho trauma na celý život? Potom budem mať na krku žalobu a do smrti budem platiť psychológa niekomu, kto bude mať v pätnástich dve deti a tretie na ceste. Rodičov môžeme len informovať a poprosiť, nech s tým niečo urobia.“

„Kašli na to, Hani. Všetko sa utrasie,“ Julka sa tiež sa poškrabala.

„Môj brat mal vo vlasoch súkromnú farmu niekoľkokrát a naši to brali v pohode. Raz s kamarátmi kdesi na skládke objavili starý matrac. Dovliekli ho k rybníku a vyvaľovali sa na ňom pol dňa. Mama povedala, že také veľké všiská jakživ nevidela. Vôňu šampónu proti všiam si pamätám dodnes. Otec bežne po príchode z práce kričal: Žena, všivák tu smrdí! A my sme sa rehotali. Vždy, keď bola všia kalamita niekde v blízkosti, mama nám umyla hlavy preventívne. Vravela, že vôňa šampónu je niečo ako značka Zákaz vjazdu. Myslím, že všetci normálni rodičia s tým rátajú.“

„Normálni možno áno, Julča,“ Hanka si povzdychla.

„Dnes mi jeden z tej druhej kôpky poriadne naložil. Vraj sa bude sťažovať na vyšších miestach. Možno rovno u Pána Boha. Povedal, že musíme mať oči na zadku, keď sme nepostrehli pôvodcu a nechali zavšivaviť všetky deti. Nezaujímalo ho, že sa Samko pri jeho kriku tváril vystrašene a schovával sa za skrinku. Keby tam nebol drobec, niečo by som mu pekne od srdca nabrýzgala. Nepochopím ľudí, čo za každú cenu robia z komára somára, a tiež mi nejde do hlavy, ako môže mať také zlaté chlapča takého drbnutého otca. Chudera jeho žena. Určite má doma galeje.“

„Možno nie,“ oponovala Agáta, „možno je to vyfintená panička, čo na ňom orie, a on si potom musí vyliať zlosť na svojom okolí.“

„Možno. Nech už je, ako chce, mať doma takého debila, tak radšej budem stará dievka ďalších tridsať rokov.“

Julka sa zachichúňala. S Hankou boli takmer rovesníčky, no vo vzťahu k opačnému pohlaviu boli úplne odlišné. Obe dúfali, že na nich niekde ich chýbajúca polovička čaká, no Hanka svoje hľadanie znásilňovala. V každom peknom mužovi hľadala potenciálneho budúceho partnera. Julka zas všetko brala s nadhľadom a humorom. Agáta sa načiahla ponad stôl, zodvihla Hankinu prázdnu šálku od kávy a zapozerala sa na dno.

„Vidím, tu vidím... ty veru stará dievka neostaneš. Ver tomu, dievčička, akože sa Agáta Zelinková volám.“

„Ty, kokso,“ povedala Julka prekvapene, „prvýkrát vidím veštiť z pressa! Nepotrebuješ k tomu ten sajrajt?“

„Vážne si myslím, že sa vo vašom živote čoskoro niečo zmení. Cítim to v kostiach. Myslím, že najskôr sa zamiluje Hanka a potom príde rad na teba.“

„Doriti! Furt je niekto predo mnou. Ak je to pre ten rok, čo má viac, ty by si sa mala zamilovať ako prvá. Si z nás troch najstaršia.“

Hanka bola trochu mimo. Jej rozhorčenie z nepríjemného dňa trvalo, no zrazu ju čosi prinútilo sústrediť svoju pozornosť.

„Agi, vieš niečo, čo ja neviem? Nechcem si namýšľať, ale videla som, že si v sobotu zmizla s Martinom v dome. Pýtal sa na mňa? Prosím, vlej mi do duše trochu nádeje! Som vyprahnutá ako Sahara.“

Agátu na chvíľu zamrzelo, že nemá odpoveď, ktorá by priateľku potešila, a tak radšej povedala, že potrebovala poradiť ohľadne počítača. Hankin úsmev pohasol, no len na chvíľu. Vybavil sa jej totiž iný muž, čo tiež stál za hriech, a tak sa rozprúdila debata o vrkočatom Štefanovi. Julka s Hankou prebrali každý detail susedovho brata. Pri nadchýnaní nad jeho pevným zadkom a hruďou širokou ako snežný pluh, úplne zabudli na čas. Vonku bolo zas pod mrakom, no príjemne teplo. Ani jednej sa nechcelo domov. Rozhovorili sa o blížiacej svadbe Evky a Adama, a potom komentovali mužov prechádzajúcich okolo.

Po príchode domov nazrela na Pokec. Bol tam vtip od Denisy, dve RP od Táni a jedna z mnohých „neodolateľných“ ponúk. Stačilo len poslať použité pančušky. Od Klingáčika nič. Zvláštne. Aj s odstupom dvoch dní mala pocit, že sa pre niečo ofučal.

Znova si vybavila ich rozhovor. Fakt divné. Svet je plný zvláštností, ktoré nikdy nepochopím, vravela si, keď vypínala počítač. Prevliekla cez hlavu fialovú mikinu a vybehla na povalu.

1.10.1960 Ostrava

Milá Betka!

Ďakujem Ti za krásny list. Písala si v ňom, že by si chcela nájsť správne slová, pritom Tvoje riadky boli balzamom pre moju ubolenú dušu. Pri každom slove som súhlasil a uvedomoval si, že máš veľkú pravdu. Si úžasný človek a ja môžem ďakovať Bohu, že som dostal šancu spoznať Ťa. Niektorí ľudia rozprávajú veľa, no z ich rozprávania si neodnesieš nič. Keď som čítal list od Teba, bolo to presne naopak. Okrem povzbudenia som cítil ešte niečo iné, veľmi prekvapivé. Akoby ma niekto pohladil.

Ešte niečo ti musím napísať. Pokojne si o mne pomysli, že som blázon. Pod tým lesom som sedel s Tebou. Videl som popísaný hárok papiera, aj to, ako sa vietor pohráva s Tvojimi vlasmi. Vdychoval som vôňu smrekov. Videl som i pavúka, ktorý si vybral tvoju nohu ako najlepšiu trasu na prechádzku. Odháňal som ho steblom trávy. Pozoroval som tvoju tvár, oči, úsmev. Cítil som radosť z Tvojej spoločnosti. Držal som Ťa za ruku. Naše prsty sa preplietli. Každou bunkou som vnímal Tvoje teplo a nádheru tej chvíle. Dokonca som cítil i vôňu koláčov, o ktorých si písala.

Časť, kde píšeš o vašom farárovi, mi po dlhom čase privodila úsmev. Máš pravdu. Viera v Boha by sa naozaj mala vyznávať skutkami a nie prázdnymi gestami a počtom návštev v kostole. Keď som bol chlapec, raz som sa započúval do znenia modlitby. Možno ma nudila monotónnosť, či slová, ktoré som poznal naspamäť. To, čo malo byť vyznaním viery zo srdca a presvedčenia, zrazu znelo ako ľudovka, pri ktorej sa veriaci snažia udržať tón, intonáciu, správne načasovanie, zborovosť.

Poobzeral som sa okolo seba. Pozoroval tváre a otvárajúce sa ústa. Vyzerali ako dobre vycvičení vojaci, pochodujúci v šíkoch. Pomyslel som si, že tieto Božie ovečky (či skôr ovce) sa nezamýšľajú nad tým, čo odriekajú. Robia to automaticky. Plnia plány.

Pri čítaní Tvojho listu mi napadlo, že vlastne píšeš o tom, čo možno každý vie, len to nepovie nahlas. Viem o pokrytectve, ktoré ukrývajú plné kostoly. Často som počul z úst farárov, že Boh je láska a napriek tomu si myslím, že netušia, čo to presne znamená. Vieru v Boha môžeš vyjadriť aj pohľadom do očí milovanému človeku. Rovnako aj nesúdením chýb iných.

To, čo sa mi po smrti môjho otca v hlave často opakovalo, bolo, že ma Boh nemá rád a je nespravodlivý, lebo zobral zo sveta dobrého človeka a tisíce zloduchov tu nechal. Teraz viem, že som mal vlastne veľké šťastie, že som ho mal. Svet nie je čierno-biely a často balansujeme na hranici smútku. Vtedy by si mal každý z nás vyhliadnuť svoje miesto pod lesom. Svoj kúsok sveta, na ktorom sa cíti dobre. Sadnúť si do trávy a vychutnať všetko okolo. Hoc len to, že sa môžeme nadýchnuť a tešiť sa na nový deň s nádejou, že bude lepší, alebo aspoň nebude horší.

Dúfam, že môj list nevyznel príliš... ako to napísať... mudrlantsky. Nie som žiadny filozof. Zastávam názor, že šťastie je jednoduché, len ho treba rozpoznať. Napísala si niečo, čo ma znova prekvapilo úprimnosťou a vzbudilo rešpekt pred Tvojím pohľadom na život. Si pre mňa ako prameň živej vody. Si mi veľmi blízka.

Život neustále niečo berie a niečo dáva. Na našu veľkú škodu si často uvedomujeme len to prvé a nevieme sa tešiť z darov, ktoré prináša. Ja životu ďakujem za to, že si.

P.S. Dnes začína október, tak pri svojich potulkách nezabudni na teplé ponožky. Nechcem, aby si mi prechladla.

S láskou Tvoj

Anton

Ešte pár minút ostala sedieť v kresle, preberajúc sa tým, čo práve prečítala. Ten list bol nádherný. Z Antona sa vykľul prekvapivo zaujímavý človek. Nechápala, že nebol profesorom literatúry, alebo neprednášal niekde hlúčikom pesimistov o pozitívnom myslení. Popri jeho vyjadrovaní vyzerala pokecová komunikácia ako rozhovor diletantov. Agáta si dlaňami pošúchala ramená. Antonove slová boli až dojímavo výstižné. Určite to bolo tým, že mal mamu učiteľku, ktorá sa nestarala len o jeho telesnú ale aj o duševnú poživeň. Agáta si vybavila slovník svojej mamy. Usmiala sa pri predstave, ako by vyzeral jej list otcovi. Anton sa vyjadroval veľmi kultivovane. Písal pútavo a nepoužíval lacné frázy. Títo ľudkovia z kufra ju dostali. Nepísali si zamilované veci, no napriek tomu z listov prúdil ohromujúci príliv lásky. Mali veľa spoločného a niet divu, že k sebe tak rýchlo priľnuli. Svet by mal o nich vedieť. Ich myšlienky aj po rokoch mali čo povedať. Agáta si zrazu čosi uvedomila. Anton napísal Alžbete „Betka.“ Stále je tu teda nádej, že prvé písmenko z obrúskov je iniciálkou Alžbetinho krstného mena.

Dnes nebude myslieť na Imrichovu zmienku o krvi. Dnes bude veriť, že Antona a Alžbetu čakala spoločná budúcnosť. Bude myslieť na to, že sa ich prsty naozaj preplietli. A nielen prsty.

Nasledujúce dni boli jeden ako druhý. Práca, záhrada, večera pred televízorom. Občas nakukla na Pokec. Prehodila niekoľko RP s Táňou či Julkou. Zatvorila pár priamočiarych ponúk i menej smelých pokusov o nadviazanie kontaktu. Klingáč sa neozval, a tak ho pustila z hlavy. S trochu ironickým úsmevom si povedala, že jej sakramentsky detinsky predviedol svoje vnútro. Adam s Evou pripravovali svadbu. O týždeň ich čakala prvá predsvadobná náuka s farárom. Obaja boli v jednom kole. Zariaďovali kopu vecí. Evka už mala vybrané aj šaty s rezervou v oblasti pása.

„Padnete na zadok,“ vravela Agáte do telefónu.

Na konci týždňa volala Hanka. Vraj sa ten všivavý grobian ospravedlnil, aj keď sa tváril, akoby mu trhali zdravé zuby. Agáta vedela, že je reč o Samkovom otcovi, a bolo jasné, že jeho ospravedlnenie nepadlo na úrodnú pôdu.

Zuzana sa na pár dní odmlčala. Doobedia trávila v práci a poobedia i noci v Jankovom náručí. Agáta si živo pamätala lekciu na margo vzťahov a správania sa mužských jedincov, keď dostihnú svoju korisť. Všetko však nasvedčovalo tomu, že Janko nepatrí medzi mužov, o ktorých rozprávala. V sobotu za ňou prišla do práce Táňa. Kúpila si dva kvetináče s červenými petúniami. Vyzerala ohromujúco. Agáta nechápala, že táto ženská nevlečie za sebou dav obdivovateľov. Tentoraz z jej tváre vyžarovalo ešte niečo. Žeby predsa? Poznala Táňu dlho a obdivovala to, ako nerieši, že je už sedem rokov sama. Nikdy žiadneho muža ani nespomenula. Keď ju s priateľkami podpichovali, len sa usmiala. Povedala, že zatiaľ nestretla nikoho, kto by sa vyrovnal jej mužovi. Imrich sa tiež neozval. Asi mal kopu práce. Mariška sa na neho pýtala zakaždým, keď sa rozprávali.

Po jedinom chladnejšom týždni znovu zavládlo horúce leto, no napriek tomu Agáta cítila akúsi stagnáciu, ba až smútok. Samota občas udrela i na ňu a zatienila všetko pozitívne. Sedela v záhrade na lavičke, popíjala mätový čaj a rozmýšľala nad životom. Pozorovala mohutnú korunu orecha na konci záhrady. Listy sa pohybovali v rytme, ktorý udával ľahký vietor. Jeho kmeň by neobjali ani dvaja dospelí muži. Určite tu stojí už niekoľko desaťročí a vedel by rozprávať. Po dlhom čase jej napadlo, že by bolo fajn niekoho mať. Sedeli by teraz spolu, vychutnávali si pekný deň. Oprela by sa mu o plece. Delili by sa o zážitky z dňa. Spolu by jedli, pozerali televíziu, milovali sa. Už dávno sa v myšlienkach nezatúlala tým smerom. Znovu ucítila miernu bolesť v kľúčnych kostiach. Nezvyčajná anomália, ktorou jej telo okrem iných miest dávalo najavo vzrušenie. Možno by si fakt mala niekoho nájsť. Trebárs len na občasné stretnutia. Myšlienky jej zabehli k Julke a Hanke. Verili na veľkú lásku, ktorá príde, ale ani jednej to nezabránilo užívať si života. Skrátiť si čakanie na toho pravého.

„Nad čím dumáš, susedka?“ ozvalo sa od plota.

Vyskočila, akoby ju poštípala včela.

„Bože, Jakub, vystrašil si ma. Pravdu ti povedať nemôžem a klamať nechcem.“

Vedela, že sa červená, no i tak dvihla bradu a vystrela chrbát. Má právo myslieť, na čo chce.

Jakub sa rozosmial:

„Ty smilníčka jedna, už nemusíš nič vravieť. Ale páči sa mi tvoja úprimnosť.“

Lenivo prešla k plotu.

„Jáj, Jakubko, ja mám od smilstva veľmi ďaleko.“

„A také si počula, že sa dá hrešiť nielen skutkami, ale aj myšlienkami?“ zaceril sa a oprášil si z nohavíc piliny.

„Mňa do rozpakov nedostaneš, tak sa nesnaž. Ako sa máš? Vyše týždňa som ťa nevidela.“

„Čože tam po mne, radšej by som o tebe. Minulú nedeľu bol u teba náš Pišta. Z neho som nevypáčil nič, tak dúfam, že budeš zhovorčivejšia. Nože sa už neokúňaj, a povedz, budeme rodina?“

Agáta sa rozosmiala.

„Ty si sa zbláznil, Jakub. Agáta Babková? Ktorá ženská by už prahla po takom priezvisku. Keby že aspoň Dedková.“

„Šikovne si to zvrtla, čertica,“ povedal s hraným rozhorčením.

„Veru,“ ozvalo sa mu spoza chrbta.

„Zozačiatku som s tým mala riadny problém. Kamarátky podpichovali, že kde mám babku. Či má dobrý dôchodok a do ktorého piliera naň sporila. Ale nakoniec som si zvykla a teraz sa mi to priezvisko zdá dokonca milé. Poznáš to o šibenici. Ti poviem, že by sa mi páčila taká švagrinka, ako si ty. Tu máš!“

Slávka jej ponad plot podala misku s jahodami. Voňali nádherne. Poďakovala a popriala peknú nedeľu, potom pomaly prešla na koniec záhrady. Pohľadom sa vyštverala na žltý kopec. Les bol vzdialený možno dva kilometre. Zelená stužka, skladajúca sa z viacerých odtieňov, krásne kontrastovala so žltým porastom repky olejnatej. Pôjde tam, rozhodla sa. Skúsi nájsť Alžbetino miesto pod lesom. Rýchlo sa rozbehla do domu. Vkĺzla do starých riflí, okolo pása si uviazala modrú flanelovú košeľu a na hlavu nasadila šiltovku. Do malého ruksaka si okrem fľašky s vodou strčila i fotoaparát.

O hodinu už kráčala po poľnej ceste. Dedina sa každým krokom zmenšovala. Občas zastala a obzrela sa. Po pár daždivých dňoch, ktoré so sebou dovliekol Medard, sa znova vyčasilo. S pôžitkom vdychovala prírodou skvelo namiešaný inhalačný elixír. Z kopca sa s rachotom rútil traktor. Ustúpila na samý kraj a noha sa jej zaborila do mokrého podložia. Potichu zahromžila. Usmiaty traktorista jej zamával. Vliekol za sebou dlhé kmene stromov, ktoré v polorozmočenej poľnej ceste zanechávali rozbrázdenú stopu. Kráčala ešte pár minút, kým dorazila k lesu. Znova si urobila prestávku a vytiahla fotoaparát. Obrázky, na ktorých sa vďaka jej ukazováku opakovane zastavoval čas, sa kopili a napĺňali ju nesmiernou radosťou.

Pohla sa ďalej. Prebrodila sa vysokou trávou a do nosa jej udrela vôňa ihličia. Videl som, ako sa vietor pohráva s Tvojimi vlasmi a vdychoval som vôňu smrekov, napísal Anton. Predierala sa ešte pár desiatok metrov, po ktorých kroviská začali rednúť. Kráčala cestičkou, nad ktorou koruny mohutných bukov tvorili akúsi strechu. Zo zeleného tunela vyšla medzi staré jedle a smreky. V detstve chodila do lesa často. Zbierala s babkou hríby alebo maliny. Na veľa vecí z detstva zabudla, ale na vôňu borovice, brezy či na smrad lesnej jahody, na ktorej predtým sedela ploštica, nezabudne.

Na konci lesnej cestičky, sa jej naskytol obraz, ktorý ju doslova ohromil. Čistinka pred ňou bola pokrytá papradím a kopou modrých zvončekov. Na ľavej strane stála pokrútená plánka s drobnými jabĺčkami. Cez korunu jej presvitalo slnko a v rovnomerných lúčoch sa dotýkalo zeme. O niekoľko metrov ďalej zbadala dve vysoké štíhle borovice. Ich koruny sa vo výške k sebe nakláňali. Nádhera. So zatajeným dychom priam zbožne hľadela na toto dokonalé dielo prírody. Alžbeta tento výjav popísala slovom „túžba“ a Agáta mohla len súhlasiť. Vybrala fotoaparát a niekoľkokrát stlačila spúšť. Ešte raz sa poobzerala okolo a potom vykročila. Uvedomovala si, že sa rokmi na tomto mieste kadečo zmenilo, no bola si viac ako istá, že Alžbeta sedávala práve tu.

Zhodila z pleca ruksak, vyzliekla si mikinu, rozprestrela ju doprostred machu a posadila sa. Nohy si preplietla do tureckého sedu a ruky oprela o kolená dlaňami nahor. Vyzeralo to, akoby meditovala.

„Alžbeta... veľmi dúfam, že ti neprekáža moja prítomnosť. Vkradla som sa ti do života. Varím v tvojej kuchyni, pracujem v tvojej záhrade, žijem v tvojom dome, priatelím sa s tvojou priateľkou. Mám rada tvojho vnuka, akoby mi bol rodinou a dedinský frfloš ma podľa všetkého nenávidí presne tak ako teba a všetky ženy, ktoré žili v tom dome. Prehŕňam sa vo veciach, ktoré slúžili tebe. Dokonca som taká drzá opica, že čítam listy, ktoré patrili len tebe. Prepáč mi, že strkám nos do tvojho života. Možno to robím preto, lebo som počas toho svojho nadobudla príliš tvrdú škrupinku. Možno sa len priživujem na vašich úprimných slovách. Som stratená v svojej malovernosti a ty s Antonom mi vraciate vieru v lásku. Nik z mojich priateľov netuší, že za zdanlivo vyrovnanou a chápavou ženou sa skrýva smutný a sklamaný človek. Vravím to len tebe, Alžbeta.“

Až teraz si uvedomila, že rozpráva nahlas. Ak jej osud ešte niekedy dopraje človeka, ktorého bude milovať, zoberie ho sem. Ešte raz sa pokochala pohľadom na dedinku tam dolu a potom si rozplietla nohy. Viem, viem, babi, budem mať kŕčové žily, povedala si v duchu predtým, ako sa vydala na spiatočnú cestu.

„Slečna, nemohlo by vám to rátanie ísť trošku rýchlejšie? Veď tu zapustím korene.“

Agáta na sekundu spozornela, potom sa potešene zacerila:

„Vitaj Hani. To si si zašla tri kilometre len kvôli jednému jogurtu? Počkaj, urobím si prestávku. Je tu mŕtvo.“

„A čo jááá...“ zakričala od vedľajšej pokladne Julka a Agáta v nemohúcom geste rozpažila.

„Je mi ľúto, Julinka, ale zákazníkov neobslúži vedľajšia pokladňa, lebo momentálne je otvorená len tá tvoja.“

„Bola som pozrieť svojho gynekológa,“ informovala Hanka.

To už spolu sedeli vzadu pri rampe.

„Povedal, že som v úplnom poriadku a že sa môžem vydávať,“ zasmiala sa.

„Tento rok som nemaródovala ani raz, tak som sa na jeden deň uliala. Predstav si, Lenárt ma pozval na večeru.“

„Kto je Lenárt? Spomínala si ho už?“

„Jasné, že spomínala a v samých antisuperlatívoch. Je to Samkov otec.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láska od A po Zet.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.