Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

KAT

Roman Horňák

Autor: © Roman Horňák;

Korektúra: ;

Obálka: © Katarína Böhmová;

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2016

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-972330-3-7

ISBN MOBI: 978-80-972330-4-4

Obrovské ĎAKUJEM patrí všetkým, ktorí so mnou spolupracovali…

Rodine ďakujem za trpezlivosť…

Ďakujem svojmu vydavateľovi Petrovi Hoferekovi.

Ďakujem vydavateľstvu: Elist s.r.o.

Ďakujem vám, svojim čitateľom… ste mi oporou…

Peťovi Hoferekovi a jeho priateľke Elisabeth Mühlberger.

Neobávaj sa nevedomosti, ale falošného poznania. Lepšie je nevedieť nič, ako pokladať za pravdu to, čo pravdou nie je.

Lev Nikolajevič Tolstoj

Prológ

„Sráč,“ skrz na skrz som ho prešpikoval pohľadom. Lepšie by to zvládol iba röntgen.

„Vystríham vás,“ pohrozil mi advokát, „kroťte sa!“

Vytiahol som ruky z vreciek a oprel sa päsťami o dosku stola. Dýchal som mu na temeno hlavy.

„Spýtam sa ťa znovu,“ vyštekol som ako pes.

„Nezvyšujte hlas!“

„Vy mlčte!“ zagánil som na neho.

„Prosím?“ opýtal sa obhajca urazene.

Zahryzol som si do spodnej pery, čím som mu dal najavo, že ma to jeho večné prerušovanie už dočista prestalo baviť.

„Jednu vec si ujasnime,“ pohŕdavo zdvihol obočie, „ak sa budete s niekým v tejto miestnosti baviť, tak so mnou! Jedine so mnou! Môj klient,“ položil mu ruku na plece, „vám už neodpovie na nič.“

Tváriac sa, že som ho prepočul, som pokračoval vo výsluchu.

„Tak, ako? Hm? Ešte vždy budeš tvrdiť, že s tou vraždou nemáš nič spoločné?“ chvíľu som sa na neho díval.

Mlčal. Zhlboka si vydýchol. Tváril sa, že ho nudím. Dokonca si hlasno zívol.

„Kurva, odpovedz!“ zreval som a silno treskol po stole.

„Tak toto už presahuje všetky medze,“ okríkol ma advokát a razantne vystrelil zo stoličky, „nemáte právo…“

„… nemám právo?“ skočil som mu do reči.

„Výsluch práve skončil!“ vyštekol.

„Ale, čo nepoviete…“ skočil som mu do úsmevu.

„Vy…“ hľadal vhodný výraz. Líca mu horeli od zlosti.

„Na čej strane vlastne stojíte?“

„Na strane zákona!“ ohradil sa.

„Na strane vraha!“ zreval som.

„Váš subjektívny názor nikoho nezaujíma!“

„Pravda bolí!“

„Toto nebudem počúvať,“ kývol rukou.

„Môžete odísť,“ ukázal som na dvere.

„Toto tak nenechám…“

„Héééj… no tááák,“ zakročil Kuba. Doteraz stál v rohu miestnosti. „Hlavne sa všetci upokojme!“

Stretli sa nám pohľady.

„Roman!“ varovne zdvihol prst, „daj si pohov!“

Zdvihol som ruky a súhlasne som pokýval hlavou.

„Dobre!“ pochválil ma.

Obhajca si napravil kravatu a znova si sadol.

„Prepáčte,“ ospravedlnil sa major.

Prikývol.

„V poriadku,“ zamrmlal popod nos.

„Pozri sa na to znova!“ prikázal som mu pozrieť sa na fotografie. Boli rozložené na stole.

„Jasne sme sa dohodli, že nebude odpovedať,“ opätovne ma napomenul.

„Na nič sa ho nespytujem,“ vyštekol som, „a slepý snáď nie je. Chcem, aby sa iba pozrel. To môže, či?“

Muž bez záujmu o čokoľvek sklopil zrak a chvíľu sa na ne díval.

Komukoľvek normálnemu by pohľad na znetvorené ľudské telo prinajmenšom spôsobil šok. Dal by najavo zhnusenie, či už slovom, alebo mimikou. Minimálne by odvrátil zrak, pokrčil nos, zošpúlil ústa či zmraštil čelo.

No ja som mal dojem, že tomuto jedincovi vzplanuli v očiach iskry. Dokonca mierne zatlačil pery, čo býva známkou hrdosti. Pozrel na majora a ironicky sa pousmial.

„Zdá sa vám to zábavné?“ spýtal sa ho Kuba.

„Neodpovedajte! Prepáčte, nie sú dôkazy… stále tá istá pesnička dookola. Už ste ako obohrané platne,“ poznamenal advokát, „obaja!“

„No jasné,“ vzdychol si major, „dôkazy, hm… Nuž teda dobre. Chcete dôkaz?“

„Iste! Bez neho máte veľké nepodstatné nič!“ zaškeril sa a opäť pohladil svojho klienta po pleci. Akoby ho uisťoval, že to v pohode ustojí.

„Takže dôkaz…“ zašomral šéf.

Otvoril fascikel, ktorý doteraz držal v ruke. Vybral z neho list papiera a ďalšie fotografie. Položil ich pred neho na stôl.

„Čo je to?“ spýtal sa, pričom správu už čítal očami. „Čo to zasa skúšate?“

„Vôbec nič,“ ozval som sa, „chceli ste priamy dôkaz, nie? Máte ho! Toto zlomí vášmu klientovi krk!“

Advokát prehltol naprázdno.

Zazrel som na podozrivého a pošepkal, „dostanem ťa!“

Poslal mi vzdušný bozk.

Aj keď vo mne vrelo, nenechal som sa vyviesť z miery. Nervy sa mi napli ako struny. Div, že nepraskli. Ruku som zaťal v päsť.

Všimol si to.

Ten nával zlosti, ktorý sa vo mne nahromadil, by vystačil na jednu presne riadenú strelu medzi oči, následkom ktorej by stratil vedomie, či prinajmenšom pojem o priestore a čase. Emócie som však udržal na uzde. Nerád to priznávam, no s veľkou dávkou sebaovládania.

1.

Pred šiestimi týždňami…

„Zuzííí, Zuzkááá…“ mladík si mohol hrdlo zodrať, nič mu to nebolo platné.

„Nechaj ju tak, Tibor,“ dohováral mu kamoš, „len nech sa vyblázni!“

„Nemá predsa pätnásť,“ krútil hlavou, „ešte zakopne a bude po paráde,“ riekol.

„Vidíš?“ pripojila sa k debate Mima, Tomiho snúbenica, „mal by si si vziať príklad,“ pričom zagánila na košík s hubami. Po skoro dvojkilometrovom pochode sa jej už zdal priťažký.

Tibor bol pre zmenu košíkmi ovešaný ako vianočný stromček.

Tento rok bolo húb požehnane. Zvlášť podpňoviek. Pokojne by sa dali kosiť, toľko ich narástlo.

Jeseň bola taká akurát, dokonca o čosi bohatšia na vlahu než minulý alebo predminulý rok.

Tibor Gaži bol mladoženáč. So Zuzkou sa brali pred mesiacom. Tomáš Lichvár, jeho kamarát z detstva, im to spolu s Mirkou aj dosvedčili. Tiež plánovali svadbu. Niekedy na jar budúceho roku.

Zuzka šantila, užívala si výlet. Občas držala krok so skupinkou, inokedy kamsi odbehla. Skrátka, bola zdravo strelená, mladá baba plná entuziazmu.

Bola sobota, devätnásteho septembra.

Deň, keď podstatná časť obyvateľov betónových džunglí rada opúšťala mesto a trávila ho v prírode. Podobne na tom bola aj táto štvorica. Už o pol piatej ráno vyrazili z mestskej časti Nad jazerom, jedného spomedzi košických sídlisk, aby si po náročnom týždni spríjemnili víkend. Keďže koniec leta nebol na vlahu vôbec skúpy, pribalili si košíky a pre istotu aj zopár tašiek.

Hlavne Tibor mal skúsenosti spred troch rokov, keď cestou na Izru zbieral huby rovno do kufra auta.

Kdesi v diaľke zo dvakrát zahrmelo, občas sa pomedzi stromy prehnal chladný vietor, k slovu sa prihlásila polooblačnosť. V konečnom dôsledku sa im výlet vydaril. Už napoludnie sa vracali späť.

Tibor, spolu s Tomášom a Mimou, kráčali lesnou cestou, ktorú bežne využívali ťažké lesné mechanizmy. Zvlášť pri ťažbe dreva.

Naopak, Zuzka ako neposedné káča s vrtuľou v zadku, behala hore-dole po lese. Tibor jej to nezazlieval. Miloval ju. Bol do nej zaľúbený až po uši, preto mu neprekážalo, že celý náklad zostal v jeho rukách a na jeho pleciach.

„Zuzííí,“ zavolal opäť, keď sa im už azda po stý raz znova stratila z dohľadu.

Po chvíli, niekoľko metrov pred nimi čosi zašramotilo a z kríkov sa vytrmácala stratená Zuzana. Usmievala sa od ucha k uchu a v náručí držala rodinku nádherných dubákov. Vyzerali ako z rozprávky o mackovi Uškovi. Dva obrovitánske a asi šesť menších.

„Namiesto toho, aby si mi pomohla, ešte mi pridávaš?“ pousmial sa Tibor.

Zuzka ho pobozkala, huby napchala do jedného z košíkov a odvrkla: „Aspoň ti narastú svaly, ty môj Rambo!“

„Mám svaly,“ uistil ju.

„No, budeš mať ešte väčšie,“ zaštebotala a opäť pridala do kroku. O chvíľu znova kdesi zmizla.

Skupinke hubárov sa čo nevidieť ukázal dlho očakávaný horizont, jasný ako biela stuha, tiahnuca sa pomedzi stromy.

„Konečne!“ zahundral Tomáš, „už som si prestával cítiť nohy.“

„Ale no, ty môj unavený pyštek,“ poľutovala ho snúbenica Mirka, „a to nenesieš ani z polovice to, čo Tibi!“

„Viete na čo sa teším?“ spýtal sa Tibor.

Tomáš si priložil dlaň k bruchu a jemne ňou zakrúžil.

„Presne tááák,“ usmial sa.

„Vy chlapi nemyslíte na nič iné…“ pokrútila Mirka hlavou.

„Máš vodičák, pravda?“ pozrel na ňu Tibor.

Mirka zazrela na Tomáša a iba si povzdychla: „No, dobre… vidím, že ste sa už beztak dohodli.“

Chlapi sa usmiali, pretože ako obvykle po takomto výlete, aj teraz na nich čakala zastávka na blízkom salaši. A to znamenalo: voňavú opekanú klobásku, alebo radšej dve a prinajmenej liter piva. Na hlavu, prirodzene.

Skvelú náladu zrazu preťal prenikavý krik…

Krik taký strašný ako z najdesivejšieho hororu. Nebolo pochýb, že patril Zuzke, Tiborovej manželke.

Mirka zbledla, krvi by sa jej nedorezal. Zmohla sa iba na: „Pre Boha živého…“ prehltla.

Pohľady všetkých smerovali k jedinému miestu. Zuzkin krik neustával. Práve naopak. Bol čoraz intenzívnejší.

Tibor bez zaváhania zhodil celý náklad na zem a dal sa do behu.

Tomáš chytil Mirku za ruku a rovnako sa rozbehli za Tiborom.

„Čo… čo sa jej stalo?“ Mirka začala plakať.

„Mima, netušííím,“ Tomáš lapal po dychu a zároveň ťahal Mirku ako len vládal.

Tibor utekal ako len mohol. Mal pred nimi náskok. Utekal v ústrety silnejúcemu Zuzkinmu revu.

Ten krik bol desivý. Akoby ju mučili zaživa, či nebodaj rezali pílou končatinu.

Tiborovi hučalo v hlave. To pole, rozprestierajúce sa za lesným porastom, akoby sa vzďaľovalo a nie približovalo. Hlavou mu krúžili všelijaké myšlienky. Nebodaj stúpila do ostnatého klepca, nastraženej pasce pytliakom, alebo do hniezda divých ôs? Tohto roku ich bolo požehnane. Prekrista, iba to nie…, preblesklo mu mysľou. Bol si vedomý toho, že Zuzka bola na akékoľvek bodnutie hmyzom alergická. Keď ju bodla včela, zdrevenel jej jazyk a ruka opuchla na nepoznanie. Bodnutie sršňom takmer neprežila. Invázii divých ôs by stopercentne podľahla.

Nevedel, čo ho čaká, aký pohľad…

Snažil sa nepremýšľať. Iba bežal. Párkrát sa potkol a spadol. Po minulotýždňových prehánkach bol terén vlhký a šmykľavý.

Zuzkin srdcervúci krik neustával.

Konečne…

Konečne ju zbadal.

Kľačala v poli, ani nie dvadsať metrov od okraja lesa. Rukami si držala hlavu. Mala ju sklonenú.

Tibor k nej priskočil a rovnako ako ona, aj on sa hodil na kolená, priamo pred ňu.

„Zuzka… Zuzi… čo je? Zuzka, čo ti je? Si v poriadku? Zuzi, už som tu, už je dobre,“ pohľadom skúmal celé jej telo, či nie je zranená. „Zuzka, už je dobre, som tu… pri tebe,“ dlaňami sa jej snažil zdvihnúť hlavu. Pritlačil sa k nej a silno ju objal. „Zuzka už som pri tebe, už je dobre, počuješ? Už je dobre,“ neprestával dookola opakovať.

„Tá… tááám, tááám…“ snažila sa mu čosi povedať.

„Zuzi, čo je? Zuzka,“ pritúlil sa k nej ešte o čosi pevnejšie.

„Tááám…“ zopakovala.

Zadíval sa jej do očí.

Zuzka mu však do tých jeho nehľadela. Dívala sa mu ponad ľavé rameno a neustále opakovala: „Tááám…. tááám!“ Keď napokon dvihla trasúcu sa ruku a kamsi ukázala prstom, obzrel sa aj Tibor.

„Doriti,“ odsekol a prudko sebou trhol.

Obaja, kľačiac v objatí a v hline sa s hnusom dívali na čosi, na pohľad čoho sa pripraviť nedalo.

Zuzana sa triasla, akoby ňou lomcovala zimnica alebo horšie… Akoby zbadala poltergeista, zlú a desivú nadprirodzenú bytosť.

Tibor iba prehĺtal a silno zatínal pery. Zbledol ako vápno.

V tom sa na okraji lesa objavil aj Tomáš s Mirkou. Akurát dobehli. Celí zadýchaní si sprvu všimli iba Tibora so Zuzkou. Videli ich kľačať v hline. Kamsi hľadeli.

Tiež sa zadívali rovnakým smerom. Mirke vypadol z ruky košík.

„Je-ži-ši,“ vykoktala. Hneď nato ju naplo, a než sa nazdala, žalúdok sa jej obrátil naruby, chvíľu tancoval, až napokon zaradil spiatočku. Desiata, ktorou pred hodinou zaháňala hlad, skončila v tráve a opadanom lístí. Po opätovnom kŕči sa vzdala aj raňajok.

Tomáš iba stál ako soľný stĺp, neschopný jediného pohybu. Len-len, že udržal zvierač, inak by sa od hanby prepadol. Sánka mu však padla. Tú udržať nedokázal.

2.

„Kde je?“ Julka ma prebodla pohľadom.

„Akože, kde?“ nerozumel som otázke, „predsa vo vnútri. V tej debni! Kde inde by bol?“ vysvetlil som.

„Oco, nie som hlúpa!“

„Zlatko, to som predsa nepovedal.“

„Ale myslíš si to!“

„V žiadnom prípade!“ uisťoval som ju.

„Tak mi ho ukáž!“ nástojila.

„Nemám kľúč a tá debna sa nedá otvoriť. Je tam zámka, aha…“

„Kde?“

„Čo kde?“

„Povedal si, že na debni je zámka. Kde je?“ neprestávala zabŕdať.

„Z druhej strany,“ vysvetlil som jej.

„Taká hlúposť,“ pokývala hlavou a vstala od stola, „neverím ti!“

„A čo trebárs iný príbeh… Hm?“ navrhol som.

„Už sa mi nechce,“ mykla ramenom a odišla z izby. Nezabudla pritom tresknúť dverami. Z druhej strany, prirodzene.

Vzdychol som si a zadíval sa na debničku, ktorú som Julke nakreslil na papier. Nato som otočil hlavou do strany a uprel pohľad na Malého princa, sympatickú knižku od Exupéryho.

„U teba to fungovalo, tak prečo nie u mňa?“ zahundral som hlasno.

Barančeka som nedokázal nakresliť, rovnako ako pilot havarovaného lietadla v púšti. Preto si vymyslel debnu a vysvetlil, že zvieratko, ktoré malý princ hľadal, bolo vo vnútri. Napočudovanie, chlapcovi táto odpoveď stačila. Aj sa potešil.

Naopak, moja dcéra, na svoj vek až priveľmi múdra a aj trochu viac papuľnatá, sa na mňa dívala ako na nejakého retarda.

Tak nič, preblesklo mi mysľou. Papier s nakreslenou debničkou som pokrčil a zahodil do smetného koša. V nádeji, že nájdem iný, viac uveriteľný príbeh, načiahol som ruku a znova siahol po knihe. V rýchlosti som ju prelistoval a čítal očami. Aj to stačilo, aby som sa dozvedel, že hlavná postava bývala na akejsi čudnej planéte s ešte čudnejším názvom B612 a že tam boli štyri sopky. Tri malé a jedna vyhasnutá. Dokonca aj to, že ich bolo treba dennodenne čistiť. A ten spomínaný baranček? Nuž, bol potrebný iba na to, aby požieral klíčky nejakých baobabov, či čo.

No fasa, pomyslel som si, to jej ani neprečítam. Ešte povie Gitke, že mi už dočista hrabe.

Knihu som však neodložil. Zaujala ma. Prečítal som niečo vyše dvadsaťpäť strán, keď mi v tom zazvonil mobil. Na dotykovom displeji som potiahol zeleným kolieskom a telefón si priložil k uchu.

„Áno… Kde? Kedy?“ chvíľu som počúval a vankúšikmi prstov klopkal po obale knihy, „dobre! Nie, nie, to je v poriadku… ale iste… spoľahni sa! Nie! Pôjdem ja… áno! Určite! Čakaj! Čau,“ hovor som ukončil a zhlboka si vydýchol.

„Prepáč, kamoš,“ adresoval som malému knižnému hrdinovi, „inak… si dobrý! Vážne!“

Vstal som, podarené Exupéryho dielko odložil na policu a strihnúc si to krížom cez chodbu, zamieril som do šatníka. Pochopil som, prečo asi Julke nevoňala. Tá kniha bola skôr rozprávkou pre dospelých a aj to je otázne, či ju možno rozprávkou nazvať. Skôr by som ju zaradil medzi náučnú literatúru. Priznám sa, nič podobné som predtým nečítal.

„Pani Gitka! Gitkááá…“ zvolal som.

Nikto sa neozýval. Bodaj by aj. Dvere do kuchyne boli zatvorené.

„Pani Git…,“ zostal som stáť na prahu dverí ako obarený hneď, iba čo som ich otvoril.

Gitka, najmilšia dôchodkyňa na svete, mala na očiach okuliare a čítala Julke rozprávkovú knihu od Márie Ďuríčkovej, Jahniatko v batohu.

„Áno?“ zdvihla hlavu.

„Volali mi z práce,“ prstom som ukázal za seba.

„V poriadku, kľudne bežte! O Julinku sa postarám,“ odvrkla a akoby sa nechumelilo, pokračovala v čítaní.

„Ďaku…“ nedokončil som, aj tak ma už odstrihli. Obidve. „Julka, pá,“ aspoň som jej zakýval.

Hodila po mne očkom a mierne mykla bradou. Iba tak, ledabolo. Aby sa nepovedalo.

Cestou k autu som premýšľal nad dvoma vecami. Čím ju asi tak zaujala Gitka, že ja som to nedokázal? A čo za podstatný rozdiel mohol byť medzi barančekom v debničke a jahniatkom v batohu?! Hm, fakt mi šibe… Ešteže mi nikto nevidí do hlavy. Celému oddeleniu by som bol na smiech.

3.

Kdesi nad obcou Zlatá Idka…

„Tak kam?“ otáčal som sa na rázcestí do strán.

„Skús bližšie k lesu,“ poradila Viki.

„Teda, k lesu vravíš…“ vykrútil som volant doľava a šliapol na plyn. Spod pneumatík vystrelilo niekoľko drobulinkých kamienkov do krovia naproti cesty.

„Aha, tam!“ ukázala prstom, ani nie po troch minútach jazdy.

O ďalšie dve minúty sme dorazili k okraju hustého lesného porastu. Boli tam zaparkované dve policajné autá, služobný Superb, expertízna dodávka aj druhá, patriaca funebrákom. Inak ani živej duše. Vypol som motor.

„Kde sú všetci?“ spýtala sa.

Mykol som ramenom. „A viem ja? Ty, Viki, smiem sa ťa na niečo opýtať?“

„Iste!“

„Ale sľúb mi, že…“ prstami som si na ústach zatiahol imaginárny zips.

„Spoľahni sa!“

Mierne som si odkašľal.

„Nevieš aký je rozdiel medzi barančekom v debničke a jahniatkom v batohu?“ hodil som na ňu psie oči.

Skoro jej zabehlo a nejako čudne sa na mňa pozrela.

„Si v poriadku?“ spýtala sa.

Mykol som plecom.

Vtom niečo v lese zaryčalo. Zrazu sa pred nami objavil kolega v maskáčoch. Sedel na výkonnej štvorkolke. Podišiel až ku mne.

„Nadporučík Horňák?“ spýtal sa ma.

Prikývol som.

„S týmto,“ hodil pohľad na auto, „prejdete v pohode. Poďte, ukážem vám to!“ dokončil.

Mrkol som na Viki.

„Počul si… Choď!“ odvrkla, hladiac si prstami bradu.

Naštartoval som a nasledoval kolegu. Pohon všetkých štyroch kolies opäť raz poslúžil dokonale.

Takmer desať minút sme sa trmácali lesnou cestou až na druhú stranu. Vedieť to skôr, obídem to dookola ako ostatní.

Na okraji lesa stáli ďalšie tri terénne autá. Patrili hasičskému záchrannému zboru, polícii a posádke RZP. Tí v extrémnejších podmienkach zvykli zasahovať offroadom, Toyotou Land Cruiser.

Nakoľko celý týždeň mrholilo, zasvinil som celé auto takmer po strechu. Nuž, snehobiely X-Trail bol v tomto počasí fakt „geniálnou voľbou“.

„Kurva, jak z chlieva,“ zasyčal som, iba čo som z neho vystúpil, všimnúc si ho zvonku. „Bolo mi to treba?“ jedoval som sa.

„Tak ste to našli,“ privítal nás Iceman kráčajúc k nám.

„Áno,“ prisvedčila Viki.

Roztiahol som ruky a hľadal dôvod našej prítomnosti. Motajúcich sa všade naokolo bolo pomerne dosť, ale…

Major ukázal prstom do poľa.

Asi dvadsať metrov od okraja lesa rástli v poli dva obrovské stromy. Jeden z nich pomerne dosť poškodil blesk. Stalo sa to pred tromi rokmi, počas silného krupobitia. Táto udalosť mala však tragickú dohru. Nanešťastie, pod jeho korunou sa rozhodol prečkať búrku nejaký turista z mesta. Blesk ho spálil na oškvarok. Prírodný živel si ho vyňuchal takmer ukážkovo presne. Dedinčania nechali na tomto mieste postaviť kríž ako spomienku na nešťastnú udalosť. Príbuzní mŕtveho prinášali k nemu každý rok čerstvé kvety, a to vždy vo výročný deň, keď ich rodinný príslušník zhorel na uhoľ. Boli tu aj minulý týždeň. Kytica kvetov, už značne obschnutá, bola aj teraz na svojom mieste.

A práve tento kríž sa stal stredobodom záujmu všetkých zúčastnených.

Na prvý pohľad, celkom obyčajný drevený kríž, akých sú v poliach stovky. Tento bol však niečím zvláštny. Od stoviek iných krížov sa čímsi líšil.

Čímsi veľmi podstatným. Korpusom!

4.

Nohy mi prirástli k zemi. Doteraz som nikdy nič podobné nevidel. Telom mi prebehol spaľujúci mráz, až ma striaslo. Akoby mnou zalomcoval elektrický prúd. Do Viki som sa vžiť nevedel, no podľa toho ako sa tvárila, bola na tom podobne. Iba hlasno prehltla.

Zvyčajne, ak je človek svedkom niečoho hrozného, dych vyrážajúceho, aspoň si uľaví vulgarizmom. Tento raz som sa nezmohol ani na ten. Toto bol iný level.

Hľadiac na korpus Ježiša Krista by každý prinajmenej očakával, že je vyrobený z dreva, hliníka či ako odliatok z mosadze.

Tento korpus bol však iný. Bol skutočný! Skutočne živočíšny.

V mysli som sa vrátil späť. Prirodzene späť v čase. Odhliadnuc od okolia, mal som dojem, že stojím pod krížom na Kalvárii, tvárou v tvár človeku, ktorý o sebe tvrdil, že je Božím Synom.

Precitol som. Aj keď na kríži visel celkom iný muž, spôsob popravy, podobný tomu spred dvetisíc rokov bol rovnaký až identický, povedal by som.

K drevu kríža bol pribitý človek.

Človek, muž, doslova zdratý z kože. Vyzeral, akoby sa na ňom vybláznila skupinka medikov.

Odpľul som si. Nie z neúcty. Skôr preto, že sa vo mne zdvihla hladina žalúdočných štiav.

Násilných vrážd som už zopár videl, no táto tromfla všetky doterajšie. V rebríčku, čo do brutality, obsadila bezkonkurenčne prvé miesto.

„Už si niekedy… niečo podobné videl?“ spýtal sa ma Števo. Stál obďaleč.

„Ni… nikdy,“ takmer som sa zakoktal a s hlavou zdvihnutou dohora som hľadel mŕtvemu do tváre. Ak sa vôbec v jeho prípade dalo o tvári hovoriť.

Za najväčší ľudský orgán sa jednoznačne považuje ľudská koža. Teraz by som však o tom určite zapochyboval. Nie som si istý, či pokrývala aspoň dvadsať percent tela obete.

Hľadeli sme na muža pribitého ku krížu tromi klincami. V oblasti brucha aj ramien bol k drevu priviazaný povrazom, na hlave mal tŕňovú korunu. Telo skoro bez kože. Svaly a šľachy mal dotrhané do takej miery, že mu miestami bolo vidieť kosti. Z brušnej dutiny mu na dvoch miestach prevísali črevá ako cencúle z odkvapovej rúry. Masaker najtvrdšieho zrna.

„Viki, pove…“ otočiac hlavu som si ani nevšimol, kedy zmizla. „Kam dočerta odišla?“

Števo mykol hlavou do opačnej strany.

To sa už Viki vracala späť. Smerom k nám. Hygienickou vreckovkou si utierala ústa aj bradu. Cestou k nám ju ešte zo trikrát naplo.

5.

„Si okej?“ mrkol som na ňu, mierne bokom.

„Už áno,“ precedila pomedzi zuby. Zhlboka si vydýchla, až sa jej vyduli líca. Zjavne to ešte predýchavala. „Toto je šialenosť,“ riekla pološepotom.

„Čo za myseľ dokázala toto urobiť?“ vmontoval sa do debaty Šturi.

„Chorá, Šturi… chorá,“ vzdychol som si.

„V hlave to teda určite v poriadku nemal,“ poznamenala Viki, „už len na to pozerať dá zabrať,“ povedala, „a nie to aj…“ kývla rukou.

„Ten chlap mal povedzme… osemdesiat kilogramov. Ak aj vezmeme v úvahu, že koža váži približne štyri kilá, a v tomto prípade jej veľa nezostalo, aj sedemdesiatšesť je dosť,“ uvažoval som nahlas.

„A čo tým akože sleduješ?“ spýtal sa Rudo. Doteraz stál trochu naboku a čušal.

„No, či by niečo také zvládol urobiť jeden človek,“ odpovedal som a pritom hľadel na zakrvaveného chlapa, visiaceho dva metre nad našimi hlavami. „Veď zvážte! Tohto tu bolo treba pridržať,“ rátal som na prstoch, „zdvihnúť do vyše dvoch metrov a pribiť klincami.“ Otočil som sa. „Karči!“ zvolal som, iba čo som ho zbadal.

S kufríkom v ruke sa snažil dostať späť k lesu. Bolo zábavné sledovať ho. Skoro stopäťdesiat kilogramov živej váhy, zabárajúcej sa v gumákoch do vlhkého poľa. Vyzeral, akoby sa brodil Šumavou. Trochu nebezpečne sa naklonil. Nechýbalo veľa a bol by sa ksichtom zaboril do lepkavej hliny. Ani si nechcem predstaviť tú akciu, keby sa tam natiahol. Určite by sa podobal veľrybe zmietajúcej sa v plytkej vode. S božou pomocou sa však dotrmácal k lesu.

„Vydržte chvíľu,“ poprosil som kolegov o strpenie. Do dvoch minút som Karčiho dobehol. Než som stihol otvoriť ústa, zahriakol ma.

„Doboha! Šľak aby to trafil… prosím ťa, zbav ma toho svinstva!“ hneval sa, pričom si obzeral čižmy.

Schmatol som prvú haluz, ktorú som zbadal na zemi a urobil, o čo ma požiadal.

„Ďakujem ti,“ odfúkol a vreckovkou si utrel dočista prepotené čelo. Fučal ako poltonový býk pred porážkou.

„Si v poriadku?“ spýtal som sa.

Niekoľko sekúnd som čakal, pokým sa vydýchal.

„Tie obhliadky mi uberajú zo života,“ pousmial sa, no fučať neprestal. „Niečo si chcel, pravda?“

„Tam,“ ukázal som za seba, smerom k nebožtíkovi, „čo to kurva… je?“

„Poriadna nakladačka,“ riekol, ani nezaváhal, „to ti teda poviem,“ dodal. Nato sa otočil a prihovoril sa jednému z dvoch policajtov, „pomôžeš mi?“

Chlapík zahodil cigu a pomohol Karčimu vyliezť na štvorkolku. Tá okamžite sadla na dno svojich možností. Akoby sa na ňu vyteperil slon. Napokon vysadol aj onen policajt a chopil sa riadidiel.

„Ešte moment,“ požiadal som ich, nech počkajú, „prečo?“ spýtal som sa.

„Čo, prečo?“ nepochopil Karči otázku.

„Spomenul si fest bitku. Videl si ho… Prečo nie rovno popravu?“

„Žiadna poprava, kamarát! Kto má hento na rováši,“ ukázal za mňa prstom, „poviem ti, poriadne sa na ňom vybesnil! Videl si ho predsa, pochybnosti nie sú na mieste.“

„No, bolo… je… je takmer bez kože, hm… teda, skoro bez kože,“ vykoktal som.

„Nie všetko je také, ako sa na prvý pohľad zdá!“

„Čo máš na mysli?“

„Okolnosti!“ vysvetlil.

„Okol…?“ zatváril som sa ako blbec.

„Presne tak! Okolnosti, za akých zomrel! Má ich napísané na čele! Čítaj! Každý dôsledok má svoju príčinu!“

Zošpúlil som pery.

„Nepripomína ti to niečo?“ zahľadel sa mi do očí.

„Práveže hej! Umučenie Kri…“ škriabal som si bradu.

„… ako vravíš!“ prerušil ma, „umučenie,“ to slovo zvlášť zdôraznil. „Žiadna poprava. Umučenie! Cítiš ten rozdiel? Popraviť môžeš niekoho výstrelom do zátylku. No toto nemalo s popravou nič spoločné. Je dvadsiate prvé storočie, preboha. Toto bol masaker. Nech už to spáchal ktokoľvek, mal ho plné zuby!“

„Odkiaľ vieš, že bol sám?“

„Neviem,“ mykol ramenami, „mohli byť aj dvaja alebo trebárs piati, ak chceš,“ poznamenal, „od toho si tu ty… aby si to zistil!“

Vzdychol som si.

„Zameraj sa na bičovanie,“ poradil mi.

„Aké bičovanie? Prečo bičovanie?“

„Hádam si len nemyslíš, že ho takto orezal nožom? Ako kebab…“

Mlčal som. Ten človek fakt vyzeral, akoby ho nožom zbavovali kože zaživa. Miestami mu bolo vidieť aj vnútornosti.

„Skús sa poobzerať po niečom podobnom, flagre!“ poradil mi.

„Po čom?“

„Po flagre!“ zopakoval Karči.

„Čo je to?“ spýtal som sa.

To už však Karči poklepal policajtovi po pleci. Ten bez zaváhania naštartoval štvorkolku.

„Tak čo je to, hm? Tá flagra,“ zreval som opäť, no kvôli bežiacemu motoru som už nepočul ani seba samého.

Policajt zaradil jednotku a pootočil zápästím. Štvorkolka zaerdžala ako divý mustang, kolesá zahrabali v teréne a ani som sa nenazdal, Karči sa mi stratil z dohľadu.

Flagra, flagra, flagra, opakoval som si v duchu dookola. Nebolo to po prvý raz, čo ma Karči takto nechal premýšľať. Zvykol to robievať aj v minulosti. Vedel, že mi to bude vŕtať hlavou, až pokým si to nenaštudujem. A v tom bola jeho veľkosť. Vedel vysvetliť, poradiť, a zároveň vychovával.

6.

To minimum kože, ktorá na ňom zostala z neho visela ako obtrhaný papier. Povievala vo vetre, rovnako ako vlasy. Boli dlhšie, mastné, zlepené zaschnutou krvou. V hlave mal zabodnutú korunu z tŕnia. Nebola to klasická koruna. Skôr mu pokrývala celú hlavu ako turban. A nebol to žiadny šípový ker. Drevnaté trnie hlošiny úzkolistej, dlhé takmer päť centimetrov mu dočista poprepichovalo hlavu ako hrubé ihly. Ústa mal mierne pootvorené, trčal mu z nich čierny jazyk. Očné jamky boli prázdne. Už je to pár hodín, čo si na jeho buľvách pochutnávali vtáky.

„Ša, ša… ideš! Ša... hnusné nenažrané kurvy,“ jedoval sa Štefan. Poobzeral sa okolo seba, siahol po kameni a opäť ním hodil do kríža.

Niekoľko dotieravých havranov sa rozletelo na všetky strany. Napokon sa usalašili o pár metrov vyššie, v korunách stromov. Toto sa opakovalo hádam každých päť minút.

V diaľke zaburácal motor. Všetci sme sa otočili.

„No, bolo na čase,“ zahundral znovu polohlasno, keď zbadal blížiace sa auto HZZ s plošinou. Statočne bojovalo s ťažkým rozmáčaným terénom.

„To aby človek myslel na všetko a za všetkých!“

„To bol tvoj nápad?“ spýtal som sa.

„No,“ odvrkol.

Zošpúlil som pery.

„Ako inak by si ho dal dolu? Hm? Budú mať s ním čo robiť aj traja chlapi. Napokon, už sme hotoví. Nie je dôvod, aby tam naďalej zostal. Veď dívaj na hentých hajzlov,“ zapozeral sa do korún stromov, „rozobrali by ho na kusy. A ešte by sa aj do sýta nažrali. Marš! Ťahaj odtiaľto, háveď,“ opäť schytil kameň a hodil ním po nenásytnom čiernom sviniarovi, ktorý akurát pristál na priečnom ramene kríža.

Než vzlietol, stihol ešte ďobnúť mŕtveho do predlaktia. Letiac preč čosi prehltol.

„Tu už veľa vody nenamútime,“ prehovoril Rudo.

„Pravda,“ pritakal Šturi.

Števo prikývol.

„Mám otázku.“

„Pýtaj sa,“ odvrkol.

„Kto ho našiel?“ vyzvedal som.

Šturi mi posunkom hlavy naznačil, aby som sa obzrel na opačnú stranu.

Otočil som sa a všimol si záchranársky džíp. Dve mladé ženy sedeli vo vnútri na zadných sedadlách, mladíci spolu so zdravotníkmi stáli povedľa.

„Hubári,“ podotkol Kuba.

„Tuším ich aj prešla chuť!“

„Tomu ver!“

„Fajn, vybavte to!“ riekol šéf, „my sa vraciame,“ mrkol na kolegov.

Šturi iba bezmocne mykol ramenami.

„Akože… nik ich ešte nevypočul?“

Všetci mlčali.

„Šturi! Rudo…“

„Boli v strese! Tak… snáď sa už trochu upokojili,“ odpovedal Rudo a srkol si z kávy. Mal ju naliatu vo vršku termosky. Tá mu trčala z vrecka kabáta. Všimol som si ju. Aj Rudo si všimol, že som si ju všimol. Naprázdno som prehltol a cvakol zubami. Prv, než som čokoľvek stihol povedať, zašepkal: „Seriem ťa!“

Zatváril som sa kyslo.

Nezabudol! Naposledy, keď ma ponúkol, nechal som mu sotva niekoľko kvapiek.

Pozrel som sa na dvoch mladíkov. Ešte stále boli bledí ako mlynárove deti. Mrkol som na Viki a mykol hlavou.

„Tak… zlom väz!“ riekol Števo.

7.

„Nadporučík Horňák,“ preukázal som sa odznakom. Zdravotníci sa trochu vzdialili.

„Gaži!“

„Lichvár!“

Obaja muži sa nám predstavili rovnako. Nižšiemu z nich sa už vracala prirodzená farba. Druhého tá bledosť nie a nie opustiť.

Viki nazrela do auta. Lekárka jej naznačila, že by bolo lepšie, keby sa na nič nespytovala a vypoklonkovala ju.

„Nemyslím si, že by to bolo vhodné,“ prihovorila sa jej zdravotníčka, „aspoň teraz určite nie! Sú v šoku!“

„Aj teraz?“

„…a ešte to potrvá,“ vysvetlila, „obe dostali injekciu na upokojenie!“

Viki si zhlboka vydýchla. „Aj mne sa otočil žalúdok naruby,“ prezradila.

„Ale ste už v poho, či?“

„Určite!“ prikývla.

„Nuž, nie všetci sme z rovnakého cesta,“ pousmiala sa lekárka a pohľadom šibla smerom k autu.

„Tak vám pekne ďakujem,“ riekla Viki a zvrtla sa na päte.

Mrkol som na partnerku. Záporne pokývala hlavou.

„Boli ste na hubách chlapi, pravda?“

„Aj na hubách, aj sa prejsť… jedno s druhým,“ vypovedal nižší z dvojice.

Druhý zjavne čosi prehĺtal. Tváril sa, že mu to nechutilo. Evidentne mal všetkého po krk.

„Vy radšej mlčte,“ poučil som ho.

Bez slova prikývol a znova niečo prehltol. Trochu sa zapotácal.

„Choďte pre istotu k lesu,“ poradila mu Viki, už stála povedľa mňa, „nie je to hanba!“

Mladík sa na ňu pozrel a evidentne mu padol kameň zo srdca. Dvakrát ho nemusela prehovárať.

Než som stihol prvému z nich položiť ďalšiu otázku, druhý z dvojice už napodobňoval ručiaceho jeleňa. Trvalo to ďalších desať minút. Aj som ho ľutoval. Takmer vykašľal pľúca.

„Teda ďalej,“ nabádal som ho k výpovedi.

Mykol plecami. „Bežal som za manželkou, keď sme začuli jej krik. Vybehol som z lesa a videl ju kľačať na zemi. Presne hentam,“ miesto ukázal prstom, „až keď mi ukázala, prečo reve jak pojašená, pochopil som. Ani mne to nebolo dvakrát príjemné. A to som chlap! Kurva… prepáčte,“ ospravedlnil sa, „ten krkavec či vrana, či čo to bolo, fuj… normálne mu vybral oko, ciboha! Furt to mám pred očami,“ povedal a zatváril sa maximálne zhnusene, „a to ostatné, jak mu to stieklo dolu lícom, asi sa pridám k Tomimu,“ mrkol na kamaráta.

Ten sedel na okraji lesa, bledý ako stena. Z času na čas, mu ešte kŕče sťahovali žalúdok. Celý čas nerobil nič iné, iba si odpľúval.

„Niečo zvláštne ste si nevšimli alebo niekoho nevideli…?!“ spýtal som sa.

„Málo sme toho videli?“ odpovedal protiotázkou.

„Netvrdím, že nie… len či…“

„… nie! Ľutujem! Nič iné ani nikoho ďalšieho. Iba jeho,“ zazrel bokom na kríž, „ a tie posraté straky!“

„Havrany,“ poopravil som ho.

„To je jedno,“ mávol rukou.

„Fajn… predsa len, až by ste si na niečo spomenuli…“

„… jasné,“ prikývol.

Vtom sa ozvalo zahvízdanie.

Obzrel som sa smerom ku krížu. Videl som hasičov stojacich na plošine. Niečo ukazovali. Po chvíli, už spoločne so Števom,  skúmali niečo na strome.

8.

Pondelňajšie ráno nezaháľalo.

Iceman sa opieral zadkom o hranu stola. Obzeral si štós fotografií. Jednu po druhej. Poniektoré z nich ho zaujali viac, iné menej. Z niektorých by najradšej hodil šabľu, no bol predovšetkým chlap a tiež šéf, a to boli dva sakramentské dôvody, aby sa držal statočne. V konečnom dôsledku, v živote už kdečo preskákal aj kdečo videl. Nato siahol po pitevnej správe. Študoval ju očami. Zrazu precitol a upäto hľadel na jedno miesto. Zdvihol hlavu a pozrel na Karčiho. Akoby neveril, čo práve prečítal. Napravil si okuliare a prečítal si to znova.

„To myslíš vážne?“ prihovoril sa Karčimu.

Čo máš na mysli?“

„To s tým prstom!“

„Určite! Všetko máš vo fotodokumentácii,“ odpovedal.

Pravdou bolo, že si všetky fotografie ešte nestihol obzrieť.

„Fakt ho nemal?“ spýtal sa pre istotu znova, „hm, ani som si to nevšimol.“

„Rozprávate o príčine smrti?“ zapojil sa do debaty Šturi, „úspešne dodýchal, či?“ pousmial sa kútikom úst.

„Niekto chce byť zábavný,“ podotkol major. Nato siahol do vrecka, vybral z neho päťdesiatcentovú mincu a hodil mu ju.

Šturi nerozumel. Aj sa tak zatváril.

„Bez cukru! Aspoň na niečo budeš užitočný… pán vtipkár,“ zašomral Kuba a pohľadom ho vyprevadil von zo zasadačky.

„Vysvetlíš nám to?“ opäť sa prihovoril Karčimu.

„Nie je čo vysvetľovať. Toto sú fakty! Bohužiaľ!“

„Chceš povedať, že ten prst…“

„Počkať, aký prst?“ prerušil som majora, „o čom sa tu bavíme?“ nerozumel som.

Nechápavo sme sa na seba pozreli.

„Všimli ste si vôbec niekto, že chlapíkovi na kríži chýbal jeden z prstov?“ opýtal sa Kuba.

„Nuž,“ premýšľal som nahlas, „pri takomto masakri bolo náročné sa na neho čo i len pozrieť, nie mu ešte rátať prsty. Doriti, veď bol takmer bez kože. Kto by si už len všimol chýbajúci palec?“

Kuba si napravil okuliare a nazrel do správy, „tu sa píše…“ chvíľu ju študoval zrakom, „Karči, veď nám to sám povedz! Ty si sa v ňom hrabal…“

„Nehrabal som sa v ňom! Pitval som ho! Skrátka,“ Karči si hlasno kýchol.

Mal som dojem, že sa na nás zosype celá budova.

„Nazdravie!“ popriali sme mu všetci jednohlasne.

„Ďakujem,“ odpovedal a pokračoval, „v prvom rade by som chcel povedať, že nejde o palec,“ pozrel sa pritom na mňa, „ide o polovicu pravého prstenníka!“ Karči dal veci na pravú mieru.

„Teda mu chýbala polovica prsta z pravej ruky,“ uistila sa Viki.

Karči prikývol a pokračoval: „Problém ani nie je v tom, že mu ten prst chýbal, ako v tom, kde sa našiel,“ pozrel na Kubu.

Major prikývol.

„No a kde? Kde sa našiel?“ spýtal som sa, „nebodaj na zemi, niekde pod krížom?“

„Bohužiaľ, nie!“

„Tak?“ aj Rudo horel nedočkavosťou.

„Mal ho v sebe!“ odpovedal patológ.

Chvíľu zavládlo v miestnosti ticho. Podobné ako v kostole.

„Ako v sebe?“ opýtala sa Viki, „akože v…!“

„Počkaj,“ zdvihol som prst, akoby varovne, „pred tým, než zomrel ho prinútili zjesť vlastný prst?“

„Asi áno,“ prikývol Karči.

Vtom sa v zasadačke otvorili dvere.

„O čo som prišiel? zahlásil Šturi, „šéfe, kávička…“

„Si predstav,“ šepkal Rudo, keď si k nemu Šturi prisadol, „v bruchu toho nebožtíka sa našiel prst.“

„V bruchu?“ začudoval sa Šturi, „si robíš srandu… nie?“

„Prisambohu!“ dušoval sa Rudo.

„Určite prst? Z ruky?“ ozval sa Šturi tento raz už nahlas.

Všetci prikývli.

„A nemohol byť trebárs z nohy?“ spýtal sa pre istotu.

„Šturi, mám hádam na čele napísané chuj?“ ohradil sa Karči, „tak snáď ešte rozoznám, ktorý je odkiaľ,“ kýval hlavou do strán.

„Sorry,“ Šturi kamarátsky zdvihol ruku, „nebol som tu!“

„Ta trim hubu!“ milo som ho napomenul.

Major sklopil zrak na náramkové hodinky. Siahol po telefóne a vyťukal dvojčíselnú klapku, jedenásť.

„Ahoj, ja som… dôjdeš?… Nie u mňa, áno v zasadačke… áno… iste, počkáme, dobre… samozrejme… minútku? Fajn,“ dotelefonoval a položil.

Dvere do zasadačky sa otvorili.

„Perfektne načasované,“ zamrmlal zbadajúc náhliaceho sa Števa, prirodzene s fasciklom v ruke.

„Zdravíčko,“ pozdravil a pohľadom si už hľadal miesto.

Lúskol som, čím som mu naznačil, aby si prisadol. Prisunul som sa k Viki. Zo žartu ma štipla do stehna.

Iba čo sa Číslo usalašil, do miestnosti vstúpila Vierka, forenzná psychologička.

„Super, sme komplet!“ Kuba si pomädlil ruky. Následne ukázal na Karčiho. „Karol,“ mykol bradou, čím mu dal znova slovo.

9.

„Smrť nastala zhruba pred ôsmymi až desiatimi hodinami rátajúc od chvíle, kedy sa našiel…“

Medzitým ako Karči rozprával, major nám posunul spomínané fotografie z pitvy.

„Ďakujem, Stanko,“ riekol a pokračoval, „zvlášť si všimnite rany na povrchu tela. Sú všade! Od hlavy až po päty.“

„Zvliekli ho z kože jak hada,“ riekol Šturi viac-menej ironicky.

„Toto je čo?“ spýtal sa Rudo psychologičky. Sedeli vedľa seba.

„Stehenná kosť,“ odpovedala.

„Kurvafix,“ Šturi si chrbtom dlane zakryl ústa.

„Hlavne mi to tu nepoondej!“ napomenul ho major.

„V pohode,“ usmial sa. Tentoraz trochu nasilu.

„Pomerne hlboko v tele sme našli tri dvojháky, čo by aj vysvetľovalo, prečo bolo kožné tkanivo narušené do takej miery. Vo všetkých troch prípadoch boli prichytené ku kostiam. K hrudnej, panvovej a k lopatke,“ nadýchol sa, že bude pokračovať.

„… počkaj, aké… aké dvojháky?“ opýtal sa ho Rudo.

„Počúvaj…“ snažil sa ho Šturi umlčať.

„Čo, chcem to vedieť,“ nenechal sa odbiť.

„Fajn,“ Karči zdvihol dlaň na znamenie, aby sa upokojili, „boli rybárske. A nie malé, akými sa chytajú trebárs pstruhy.“

„Obyčajné rybárske háčiky?“ opýtala sa tento raz Viki.

„Áno, ibaže o čosi väčšie,“ vysvetlil, „takými sa lovia napríklad sumce alebo šťuky.“

„Ty tvrdíš, že hákmi mu trhali telo?“ spýtal sa major.

„No,“ potvrdil Karči.

„Ako?“

„Asi bičom,“ ozval som sa.

Karči na mňa žmurkol.

„Videl si ho…dá sa niečo také urobiť bičom?“ začudoval sa Kuba.

„Isteže! Teda, nie obyčajným bičom, akým by ste trebárs vyšibali Viki na oblievačke…“

Viki ma prepichla pohľadom.

„Ale trebárs takou napodobeninou flagry alebo niečím podobným určite! Áno!“

Čosi som si už stihol naštudovať. Karči sa nemýlil.

S majorom sa nám stretli pohľady.

„Vzhľadom na okolnosti…“ dodal som.

Karči sa opäť pousmial.

„O akých okolnostiach to dopekla hovoríš?“ nerozumel Kuba.

„Fajn, vysvetlím…“

Karči sa oprel o operadlo sedačky, preložil si ruky jednu cez druhú a šibalsky sa usmieval.

„ A čo je vlastne tá fľandra?“ spýtal sa Šturi.

„Flagra, Šturi! Flagra! V tomto prípade je však rozdiel značný. Fľandra je každá, ktorá s tebou zaliezla alebo ešte iba zalezie do postele! Naopak flagra je druh biča. Svoju popularitu získal zvlášť medzi rímskymi legionármi,“ náležite som ho poučil a vysvetlil rozdiel.

Baby sa rozosmiali.

Šturi sa išiel od hanby prepadnúť pod zem. Uši mu sčerveneli ako dve chilli papričky.

„Ty si jaký debil,“ zašomral urazene.

„Veď si sa spytoval, nie?“ ohradil som sa.

Kuba na mňa zagánil.

„Teraz vážne,“ pokračoval som, „Flagra bol druh biča. Pozostával z troch, piatich, možno aj desiatich ťažkých kožených remencov alebo železných retiazok. Ako-kedy. Na konci každého z nich, myslím toho remenca či reťaze, boli háky, oceľové guľôčky alebo malé baranie kostičky. Ich zámerom bolo po zasiahnutí tela spôsobiť hlboké podliatiny, ktoré sa zvyčajne pri opätovných úderoch otvárali. Následným bičovaním sa čoraz viac zarezávali hlbšie pod kožu, až vytrhávali mäso, šľachy, svaly, neraz samotné vnútornosti. Skrátka, kto sa týmto katom dostal pod ruky, strieskali ho až na kosť. Po takomto bičovaní bolo zvyčajne odsúdenému vidieť rebrá, kosti končatín či dokonca chrbticu. Jednoducho, dotrhali človeka rovnako ako mačka novinový papier.“

„To robili Rimania? Spýtal sa Šturi.

Prikývol som.

„Iní mäsiari,“ pokyvkával hlavou, akoby ich kvôli tomu obdivoval.

„Kedysi dávnejšie som na túto tému tiež čosi čítal, tak napríklad, že…“ rozhovoril sa Rudo, až pokým mu Kuba neskočil do úsmevu.

„Rudo!“

Rudo zbystril pozornosť.

„Sklapni, prosím ťa! Inak tu budeme do zajtra,“ uzemnil ho.

„Kde by niečo také zobral?“ spýtala sa psychologička.

„Stopro išlo o repliku flagry, ktorú si vyrobil, teda vzhľadom na spomínané rybárske háčiky!“

„Bolo možné vôbec niečo také prežiť? Hm… veď z obetí musela tiecť krv potokom,“ poznamenala Viki.

„Máš pravdu! Mnohí sa konca bičovania ani nedožili, ďalší vykrvácali krátko po ňom. Na druhej strane, ak mali s odsúdeným ešte ďalší zámer, vedeli kedy prestať,“ vplietol sa do debaty Karči.

„Aký iný zámer ešte môžu mať s niekým, kto ledva stojí na nohách?“ začudoval sa Šturi.

„Videl si!“

„To bol ten zámer?“ začudoval sa Šturi.

„Presne ten!“

„Žeby človek neskapal pod bičom, ale na kríži?“

Karči prikývol.

„A to má aký zmysel?“

„Zneuctenie… pošliapanie cti, skrátka dať človeku najavo, že je na tomto svete jedno bezvýznamné nič! Okrem poníženia dôstojnosti malo križovanie ešte ďalší význam. Predĺžiť odsúdenému utrpenie!“ vysvetlil som.

„A ak nie?“

„Už som odpovedal. V takomto prípade dotyčného zvyčajne už pri bičovaní rozsekali na blato.“

„Trebárs takou flagrou,“ poznamenala Viki.

„Trebárs,“ prikývol som.

„Berúc do úvahy spomínaný bič, háky alebo háčiky, prečo to všetko?“ opýtal sa major.

„Roman to už predsa naznačil,“ zastal sa ma Karči.

„Vážne? Kedy?“

„Keď hovoril o okolnostiach,“ vysvetlil patológ.

„O akých okolnostiach?“

„Každý dôsledok má svoju príčinu, súhlasíte?“ opäť som bol za múdreho.

Aj toto ma naučil Karči. Čím ďalej, tým viac som si uvedomoval jeho veľkosť aj múdrosť.

„Myslím si, že ten niekto alebo, ak boli viacerí, ktorí tohto chudáka takto doriadili, jednoducho iba napodobňovali. O tom niet pochýb! To sú tie okolnosti, za akých zomrel.“

„To hovoríš o Biblii?“ spýtal sa Rudo.

„Nie tak celkom! Ale aj! Je všeobecne známe, že postava Krista je v dejinách holým faktom. Jednoducho bol! To nikto nepoprie! Či sa na neho dívame tak alebo onak, jednoducho žil. Bodka. Takže hovorím aj o histórii, ktorá sa skutočne odohrala. A hoci Rimania takýmto spôsobom trestali odsúdených bežne, niet pochýb o tom, že agresor napodobnil práve Kristovo umučenie. Vyrobil si repliku spomínaného biča a ostatné bolo vecou naplánovania. Odborníkom ale nebol, nakoľko sa tri dvojháky uvoľnili a zostali v tele, s čím nás už Karči oboznámil.“

„Ak bolo teda normálne takto trestať, bičovať aj križovať… prečo potom hľadáš spojitosť s umučením jedného z nich?“ spýtal sa major.

Spytujete sa ma, prečo si myslím, že napodobňoval akurát Kristovu smrť?“

Kuba prikývol.

Karči sa mi zadíval do očí a čakal na odpoveď. V podstate, čakali na ňu všetci.

„Nuž,“ zhlboka som sa nadýchol, „myslím si to. Teda aspoň podľa tradície, pokiaľ viem, to bol práve Kristus, ktorý mal na hlave tŕňovú korunu!“

Mrkol som na Karčiho. Pochválil ma pohľadom.

„Fasa si z toho vykorčuľoval,“ riekol Šturi.

„Či bol jediný, kto zomrel s korunou na hlave, to neviem, ale čo viem je, že tradícia tieto okolnosti opisuje práve v spojitosti s ním! S nikým iným!“

„Dobre, zatiaľ pripusťme túto alternatívu,“ poznamenal Kuba, „nech sa pohneme o čosi ďalej… jedným slovom, dotyčný v Idke zomrel na následky vykrvácania. Je tak?“ uzavrel debatu a ruky zložil ako pri modlitbe.

„Tak to vôbec nie!“ prerušil majorov monológ Karči.

„Akože nie?“ nerozumel major, „veď to množstvo krvi, čo stratil…“

„Bezprostrednou príčinou smrti, Stanko, vôbec nebola strata krvi…“

„… nechápem, hm, čo potom?“

„Udusenie!“ vysvetlil.

„Udusenie?“ začudoval sa Kuba.

Ja som pre istotu mlčal. Už som sa neraz poučil, že ak Karči čokoľvek tvrdil, mal na to patričné dôvody aj vysvetlenia.

„Takže po ukrutnom bičovaní a následnom ukrižovaní sa chlapík nakoniec udusil? To tvrdíš?“

„Presne to tvrdím,“ prisvedčil patológ.

„To je nejaká…“ major hľadal správny výraz.

„Azda len nespochybňuješ…“

„… vôbec nie,“ skočil mu major do reči, „iba sa mi to zdá nejaké divné.“

„Z laického pohľadu určite!“

„Tak chlapa dotrhajú na nepoznanie, pribijú ho k drevu klincami, stečie z krvi jak baran na bitúnku, ale on sa zadusí… trochu od veci, nie?“ Šturi si rovnako pustil hubu na špacír.

„Zaujímala vás bezprostredná príčina smrti? Tak už ju viete!“ dodal Karči a vreckovkou si utrel spotené čelo, „viac k tomu nemám čo povedať!“

Poškriabal som sa za uchom.

Všetci v miestnosti si vymenili pohľady. Prirodzene, okrem dvoch. Karčiho a Štefana. Tí mali vo veci jasno.

A nemýlili sa…

10.

Ktosi zaklopal na dvere a otvoril ich.

Major sa obzrel, zaostril a zdvihol obočie.

„Áno?“

„Nezvestná žena,“ oznámil Korba, „akurát volali!“

Kuba na neho chvíľu hľadel. „Fajn, tak vezmi Riga a plavte!“

„Ale, čo s…“ snažil sa Korba ohradiť.

„To počká! Hádam ti nemusím pripomínať, že pátranie je prio…“

„… iste, šéfe,“ nenechal ho dohovoriť, „rozkaz!“ prikývol a pri odchode na mňa mrkol.

Iba som mykol plecami.

„Kde sme to skončili?“ spýtal sa major v snahe nadviazať na pretrhnutú niť.

„Bavili sme sa o prste toho nebožtíka,“ pripomenul Šturi.

„To bolo včera,“ Viki pretočila očami.

„Čo včera?“ nerozumel.

„Bavili sme sa o bezprostrednej príčine smrti,“ pripomenula.

Šturi si tľapol po čele.

„Ďakujem!“ major mrkol do pitevnej správy.

„Zopár vecí na doplnenie, ak smiem,“ prihlásil sa o slovo Števo.

„Samozrejme,“ major zdvihol hlavu.

„Karol má pravdu, ak tvrdí, že dotyčný zomrel na následky udusenia,“ poznamenal.

„Ty si patológ, či čo?“ spýtal sa Šturi, „alebo si nebodaj asistoval pri pitve?“

„To iste nie…“ odpovedal.

„… tak vidíš,“ zatváril sa akoby vynašiel liek na rakovinu.

„Ale keď zvážim okolnosti a spôsob mučenia,“ pokračoval Štefan, „ináč ani zomrieť nemohol!“

„Fakt sa zadusil?“ opýtal som sa. Priznám sa, tiež mi to vŕtalo hlavou.

„Roman, čo je na tom nepochopiteľné?“ Karči prevrátil oči, zjavne rozhodnutý mi to vysvetliť ako nejakému negramotnému chumajovi. „Chlap dostal hypovolemický šok. V tom to je!“

„Hyp… aký šok?“

Vierka sa zasmiala.

Aj Kuba sa usmial, ale podľa mňa iba z frajeriny. Inak tomu hovno rozumel. Rovnako ako ja.

„Hy-po-vo-le-mic-ký,“ zopakoval Karči znova ako dementovi. „Znamená to, že trpel vzhľadom na náhlu stratu veľkého množstva krvi! V konečnom dôsledku, po takomto bičovaní sa ani niet čomu diviť.“

Pritakal som. Potiaľto som zatiaľ rozumel.

„Takáto náhla strata krvi,“ pokračoval, „odštartuje prinajmenej štyri ďalšie veci. Za prvé, srdce sa snaží ako o dušu pumpovať krv. No niet jej. Za ďalšie! Krvý tlak prudko klesne, čo spôsobuje mdloby. Po tretie, zlyhávajú obličky! Skrátka, v snahe udržať v tele čo najviac tekutín prestávajú produkovať moč. A za štvrté, umierajúceho neskutočne, ale neskutočne smädí.“

„Kvôli čomu?“ opýtala sa Viki.

„No práve kvôli spomínanej strate veľkého objemu krvi,“ vysvetlil jej, „jednoducho, telo si pýta tekutiny ako náhradu!“ dodal a pokračoval, „hoci všetko poukazuje na smrť vykrvácaním, nie ono bolo príčinou, ako som už naznačil. A tu sa dostávame k jadru veci! Ako je možné, že sa udusil?“ Karči rozpažil ruky. „Chlapík visí na kríži. Sleduješ?“ pozrel na mňa.

Prikývol som ako nejaký zasran.

„V tejto polohe,“ pokračoval vo vysvetľovaní, ruky stále držal rozpažené, „dochádza k neskutočnému tlaku na prsné svalstvo a bránicu, čo je pochopiteľné. Aby aspoň trochu zalapal po dychu, potrebuje sa nadvihnúť. Maj na pamäti, že srdce je na pokraji kolapsu a to má za následok ďalšiu vec! V osrdcovníku sa mu hromadí voda,“ ruky opäť pripažil a položil si ich do lona. „Hovorí sa tomu aj hydroperikard! Čosi podobné sa deje aj v okolí pľúc. Vtedy ide o hydrothorax…“

„… jakživ som o tom nepočul,“ odpovedal som.

„To nech ťa netrápi! Nie si lekár. Nemusíš to vedieť!“ Trochu ma upokojil.

„Teraz si predstav,“ rozprával ďalej, „s čím všetkým bojuje telo. Medzirebrové svaly strácajú svoju funkčnosť, čo má dopad na vzduch, ktorý vnikol do pľúc. Aby si rozumel, chlapík ho nedokáže vydýchnuť!“

„Jasné,“ podotkla psychologička, „problém je v kysličníku uhličitom, pokiaľ tomu dobre rozumiem.“

„Presne tak,“ pochválil ju, „pľúca slúžia na výmenu kyslíka zo vzduchu a oxidu uhličitého z krvi. Nakoľko už dotyčný nevládze vydychovať, deje sa jedna zásadná vec: to, čo by sa malo vymieňať, sa v pľúcach aj krvi vlastne iba hromadí!“

„Začínam tomu rozumieť! To ale bolí, či?“

„Každý pohyb! Chlapík lapá po vzduchu, a preto sa logicky nadvihuje. Toto je cyklus, ktorý nemá konca kraja. Opakuje sa neustále dokola… kŕče, spaľujúca bolesť, kolaps srdca, zlyhávanie obličiek, osrdcovník plniaci sa vodou, rovnako tak pľúca… ich kapacita sa tým redukuje na minimum. Inak povedané, človek, ktorý toto prežíva doslova žobre o vzduch ako topiaci sa v nejakej komore, v ktorej sa hladina vody zdvihla až po samý strop. Vieš si to predstaviť… Dotyčný hľadá čo i len najmenšiu vzduchovú kapsu, len aby sa nadýchol… Bohužiaľ, ak to už nedokáže, príde koniec. Zadusí sa!“

Mlčal som.

„Už si to pochopil?“ ozval sa Šturi, pričom mi hľadel priamo do očí. Nohy mal natiahnuté a prekrížené jednu cez druhú, ruky vo vreckách nohavíc. Tváril sa pritom ako najslávnejší pneumológ či kardiochirurg na svete.

Šturiho narážku som ignoroval.

„K tomu nie je čo dodať,“ uzavrel Števo.

A mal pravdu. Nebolo.

„Čo sa týka ďalšieho skúmania,“ pokračoval a mrkol na list papiera, „rovnakým povrazom, ktorým bol obviazaný okolo hrudníka mal zviazané aj zápästia…

„… nemal,“ nenechal som ho dohovoriť. Akurát som si prezeral fotografiu priklincovanej ruky k drevu.

„Na kríži nie!“ poopravil ma, „ak však pripustíme, že ho mučil… napokon, poukazujú na to aj stopy po spálenej koži!“

„Pálil ho ohňom?“

„Nie. Popálenie spôsobilo suché trenie! Pravdepodobne následok bičovania!“

„Čo výter spod nechtov?“ opýtal sa Karči.

„Iste! Červenohnedé sfarbenie.“

Karči mierne kývol hlavou a opäť si utrel spotené čelo.

„Ide o hydratovaný oxid železnatý, železitý a hydroxid,“ vysvetlil Števo.

„… čo v reči nás smrteľníkov znamená?“ podpichla Viki.

„Hrdzu!“ odpovedal, „celkom obyčajnú! A tá, ako iste vieš ešte zo základky, vzniká na povrchu kovových predmetov účinkom oxigénu, zvlášť v prostredí, na ktoré vplýva vlhko. Domnievam sa, že za nechty sa mohla dostať jediným možným spôsobom.“

„A tým je?“ opýtala sa forenzná psychologička.

„Z reťaze… možno z kovového oka! Pokiaľ ten gauner skutočne napodoboval akt bičovania Rimanmi, tak si ho priviazal. A v tomto prípade mohol byť povrazom priviazaný k spomínanému oku. To mohol byť okamih, keď prišiel s týmto kúskom kovu priamo do kontaktu. No mohol ho aj zviazaného pomocou reťaze vytiahnuť smerom k stropu, trebárs pomocou kladky alebo tá reťaz už mohla byť k stropu pripevnená k ohnutej skobe, alebo…“

„Jednoducho povedané, je tucet možností…“ riekol Kuba.

„Presne! Tak či onak,“ povedal som, „prstami mal kov vždy na dosah. Či už vo forme oka, článkov reťaze alebo aj háku…“

Števo súhlasne prikývol.

„Dáva to zmysel,“ zamyslela sa psychologička, „zápästia mu krvácali, treli sa o povraz, zároveň nechtami škriabal o hrdzavé železo. Bojoval do poslednej chvíle!“

„Posledná otázka,“ riekol major.

„Pýtajte sa,“ odpovedal Števo.

„A čo klince?“

„Čo s nimi?“

„Všimol som si, totiž… teda, verím, že aj ostatní si to všimli, skrátka, ruky mal k drevu pribité skrz zápästia. Prečo nie cez dlane? Iba mi to napadlo, keď sa tu bavíme o tom, že sa asi snažil napodobniť Kristovu popravu.“

„A v čom je problém?“ nerozumel Števo.

„Akože v čom? Povedal som, že klince mu prechádzali zápästiami, no a na všetkých obrazoch aj krížoch, čo som si doteraz všimol, mal Kristus klincami prebité dlane. Tak, hm… niečo tu nesedí.“

„Smiem?“ prihlásil sa o slovo Štefan, všimol si totiž, že sa Karči nadýchol. Zrejme chcel podať vysvetlenie.

„Nie je pravdou, že Rimania odsúdeným klincovali dlane. Pri všetkej úcte, šéfe, toto, o čo sa opierate vy, nie je ničím podložený fakt. Iba výplod fantázie umelcov.“

„Vážne? A to už prečo?“ zadivil sa major.

„Z čisto fyziologického hľadiska! Jednoducho… klincami pribité dlane by v žiadnom prípade neudržali váhu tela odsúdeného!“

„Prečo nie?“

„Pretože dlane by sa pretrhli! Rovnaký efekt dosiahnete, keď pribijete k stene papier a jeho spodnú časť zaťažíte čo i len kilogramovým závažím. Telo vážilo približne sedemdesiatpäť až osemdesiat kíl. Čo myslíte, čo by z tých dlaní zostalo? Z tohto dôvodu sa na diela umelcov, či už maliarov, alebo aj sochárov, dívam tak trochu s nadhľadom.“

„Iba kvôli doplneniu,“ Karči si vypýtal slovo. Prst pravačky si pritlačil o zápästie ľavej ruky. „Presne tu, v tomto mieste si môžete nahmatať jamku. Takú malú priehlbinu. Cítite?“

Všetci sme poslúchli a bez slova hmatali.

Major prikývol. Asi ju tiež našiel.

„Klince síce prerazili šľachy,“ pokračoval patológ, „avšak presne medzi vretennou a lakťovou kosťou. Kostičiek je tam síce viac, no len tieto dve sú kľúčové. Vraziť medzi ne klinec poskytne spôsob závesu. Inak povedané, visel ako obraz na stene. V konečnom dôsledku, poistkou bol aj tretí klinec, pribitý k drevu skrz prekrížené chodidlá.“

„Tí Rimania neboli až takí sprostí…“ zamyslel sa Rudo.

„Tomu ver,“ pousmial sa Štefan, „dokonca, ak chceli odsúdenému predĺžiť trápenie, pod chodidlá mu pribili drevený klát, aby sa mohol nadvihovať. Karči to už pred chvíľou spomínal. Nadvihnúť sa, znamenalo nadýchnuť sa. Naopak, ak bolo v ich záujme, aby odsúdený zomrel rýchlejšie, logicky mu chodidlá nepodkladali! Alebo, ak ich aj podložené mal, úderom palice mu zlomili holenné kosti… a ako viete, tie sú nosné. Aj toto bol istý spôsob, ako urýchliť smrť udusením. S polámanými nohami sa totižto už nenadvihol nikto!“

„Čo tento?“ spýtal som sa.

„A vieš, že som túto otázku čakal?“ odpovedal Karči. „Nie, tento ich polámané nemal.“

„Ale chodidlá podložené boli!“

„Pravdepodobne ho mal v úmysle nechať trpieť čo najdlhšie. Hoci aj celú noc. Preto tie prelepené ústa. Nič neriskoval. Ten chudák trpel niekoľko hodín, vdychoval vzduch nosom a ani nepípol. Nik by ho nepočul, keby aj prechádzal okolo. A po siedmej večer bola už pomerne tma.“

„Čas smrti si odhadol približne pred ôsmimi až desiatimi hodinami?“

„Áno,“ Karči prikývol, „rátajúc od chvíle, keď sa našiel.“

„Tí štyria ho objavili v sobotu okolo poludnia,“ počítala Viki nahlas, „to znamená, že zomrel medzi druhou a štvrtou nadránom, hm, ak ho ukrižoval, povedzme, po zotmení okolo siedmej, ôsmej, tak ten chlap bojoval minimálne šesť hodín holý život, pokým sa nezadusil. Presne ako si povedal,“ zazrela na Karčiho.

„To je strašné,“ poznamenala psychologička.

„Skurvený bastard,“ zahrešil som.

Ďalšiu minútu nikto nič nepovedal. V tichosti sme si obzerali fotky z miesta činu aj z pitevne.

Neviem ako ostatní, ale ja som si ani len nedokázal predstaviť muky, ktoré tento chudák prežíval. Nemyslel som iba na bičovanie či križovanie, ale na tie hodiny, keď visel v bolestiach. Sám a v tme. Tá bezmocnosť! A to vôbec netuším, či ho havrany nepripravili o obe oči, ešte pokým žil.

Snáď sa nad ním zmilovalo samé nebo a nedožil sa toho.

11.

„Predsa len mi nedá neopýtať sa,“ preťala vyše minútové ticho psychologička, „ten prst v jeho tele… čo reakcia žalúdočných štiav?“ pozrela na Karčiho, machra v znalostiach o ľudskom organizme.

„Netvrdím, že vyzeral presne tak, ako keď mu ho niekto odrezal. Ten proces odohrávajúci sa vo vnútri, v tele, už v podstatnej miere urobil svoje. Hoci nie dočista! Tie žalúdočné šťavy a vôbec, to všetko… Takto! Vezmite na vedomie, že žalúdok produkuje približne liter šťavy denne. Súčasťou tejto šťavy, a tu pozor… je aj kyselina chlorovodíková. A je poriadne agresívna.“

„Ako veľmi?“ opýtala sa Viki.

„Dosť na to, aby odstránila aj taký vodný kameň alebo rozleptala kov. Taká je silná!“

„Ako je potom možné, že mi nerozleptá žalúdok?“ nechápal Šturi.

„Nuž, jednoducho preto, lebo je chránený sliznicou s dostatočnou hlienovou vrstvou. Ak je správne prekrvená, znamená to, že bunky majú akurátne množstvo kyslíka a spomínaný hlien v pohode produkujú. Preto. Pochopil si?“

„Aha,“ Šturi sa hlboko zamyslel.

„… alebo aj preto,“ ozval som sa, „že pri spôsobe života, aký vedieš, máš v sebe hádam za cisternu semena a to v tvojom tele pôsobí ako chladiaca kvapalina!“

Všetci sa rozosmiali. Psychologička sa až chytila za brucho.

„Si chuj!“ adresoval mi Šturi. Ako inak, urazene.

„Halóóó, kľud bude!“ zvolal Iceman, „a ty si podobné poznámky nechaj pre seba! Pucoš,“ napomenul ma.

Šturi sa tváril, akoby mu zomrel niekto blízky.

„Ak dovolíte, dokončím,“ navrhol Karči.

„Iste,“ podotkol major.

„Čokoľvek sa dostane do žalúdka, strávi tam zhruba od tridsiatich minút do dvoch hodín. Ďalších skoro päť sa posúva tenkým črevom do hrubého. Je to individuálne.

„Pravda! Dakto sa vysere už za hodinu, iný ani zaboha,“ šplechol Šturi.

Nebolo čo dodať ani nesúhlasiť. Mal pravdu

„Ako teda vyzeral… ten kus prsta?“ opýtala sa Viki.

„Jak by ho vygŕcla anakonda,“ Šturi dnes hviezdil.

Major sa nadýchol, že ho zvozí pod čiernu zem, no zasiahol Karči.

„Vlastne, skoro áno! Bol tak na pol ceste… takmer si sa trafil,“ dokončil.

„Existuje vôbec niečo, podľa čoho by ho bolo možné identifikovať?“ spýtal sa šéf.

„Na ľavej strane nosa mal malé materské znamienko a na ľavom ramene tetovanie. Pokožka bola značne dotrhaná. No aj z tej malej časti, ktorá zostala, som rozpoznal niečo, čo sa podobalo jašterovi, možno drakovi, hm… alebo hadovi. Vidieť akurát okraj hlavy, trochu oko a niečo ako šupiny… Možno sa mýlim. Bohužiaľ, na celej paži zostalo na pôvodnom mieste hádam len šesť centimetrov kože!“ vysvetlil Štefan.

„Lepšie, než nič,“ riekol Kuba a pokračoval, „fajn, takže, Aďo s Rudom…“

Šturi s Písmenom zbystrili pozornosť.

„.. zistíte,“ pokračoval, „či niekto nenahlásil, že je nezvestný. Tak hádam niekomu len bude chýbať. Ak nie, z akéhokoľvek možného dôvodu informujte média! Niekto si možno spomenie. Všetko prekonzultujte ešte raz so Števom! Nejaké otázky?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.