Veterinár
z Hope Green

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Sheila Nortonová

Veterinár z Hope Green – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem našej „babke Peg“, mojej zosnulej svokre,

ktorej obľúbené mimovoľné frázy budú navždy žiť v našich

rodinných rozhovoroch! Postava babky Peggy v tomto príbehu

ňou nie je inšpirovaná, ba dokonca sa jej ani nepodobá,

ale pri písaní som na ňu často myslela.

PRVÁ ČASŤ
ÚTEK NA VIDIEK

PROLÓG

Bol krásny teplý deň na konci mája a príroda po oboch stranách cesty sľubovala skoré leto. Uháňala som svojím malým autom po diaľnici v rýchlom pruhu, stiahla som okienko a pustila rádio hlasnejšie, aby som cez svišťanie vetra počula hudbu. S každým kilometrom som sa cítila uvoľnenejšie. Starosti aj neistota sa začali vytrácať a srdce mi poskakovalo od nedočkavosti.

Dedinka Hope Green. Zelená nádej. Už len jej názov ma napĺňal optimizmom. Pospevovala som si s rádiom a spomínala na veselé rodinné dovolenky, ktoré som v detstve trávila na pobreží Dorsetu. Hope Green sa odvtedy sotva zmenila, čoraz rýchlejšie tempo života ešte nepoznačilo jej prastaré kúzlo. Bolo to miesto, kde som sa mohla uvoľniť a upokojiť, vyhodnotiť situáciu a možno napokon skutočne nájsť samu seba.

Vzďaľovala som sa od svojho bytu na predmestí Londýna a takmer som cítila, ako mi starý život skĺzava z pliec sťa ťažký kabát, čo ma tlačil k zemi.

Preplnené ulice, dopravná špička v metre, výfukové plyny, vystresované tváre – všetko som opúšťala a odchádzala na miesto, kde život ešte vždy závisel od ročných období, kde mali ľudia stále čas porozprávať sa na rohu ulice a zbierali černice a bazu z kríkov namiesto toho, aby si ich kupovali v plastových škatuľkách v supermarkete za prehnané ceny. Tu som v noci namiesto neónových svetiel videla hviezdy. A dopravné zápchy spôsobovali jedine traktory.

Vedela som, že opúšťam aj zopár ľudí, ktorí si myslia, že som sa zbláznila a robím obrovskú hlúpu chybu. Možno áno, no ja som mala iný názor. Mala som možnosť začať odznova, vybudovať si novú budúcnosť. Takú, čo by sa netýkala len mňa. A ja som sa za ňou strmhlav rútila, v živote som si nebola ničím istejšia. Hope Green sa stala mojou nádejou a rozhodla som sa neobzerať späť.

PRVÁ KAPITOLA

Pred šiestimi týždňami

Na veterinárnej klinike na James Street sme mali celkom bežný deň. Ako zvyčajne sa u nás vystriedali psy, mačky, škrečky a králiky, ale aj dve andulky, biela myška a líška, ktorú zrazilo auto. Našla ju jedna milá, no rozrušená pani a priniesla nám ju takmer bez života. Všetci majitelia zvierat boli bez výnimky majetní, dobre oblečení a s dobrým príjmom, bez námietok platili kreditnými kartami a ponáhľali sa späť do svojich veľkých drahých domov či dôležitej práce.

Niežeby som našimi klientmi pohŕdala, napadlo mi, keď som si obliekala kabát a chystala sa domov do neveľkého bytu v oveľa lacnejšej časti mesta. Väčšinou išlo o slušných a zodpovedných ľudí, vďaka nim som napokon mala prácu. Zbožňovala som všetky zvieratá, mnohých stálych pacientov som poznala po mene a vedela som, akú majú povahu. Mala som rada veselé chvíle, keď sa choré zvieratá uzdravili, a v nešťastnejších prípadoch som nachádzala zadosťučinenie vo svojej schopnosti upokojiť a utešiť majiteľov, hoci som sa pri tom spočiatku cítila nepríjemne.

Vždy som chcela pracovať so zvieratami, a keď mi ponúkli miesto recepčnej na prvotriednej klinike v srdci londýnskeho West Endu, myslela som si, že sa mi splnil sen. Po štyroch rokoch rovnakej monotónnej práce som však začínala túžiť po zmene.

Adam mi nerozumel. Vedela som to, lebo zakaždým, keď som túto tému načala, mu robilo radosť na všeličo sa ma vypytovať. Myslela som si, že partner má byť človek, ktorý vás vypočuje a pochopí, no on robil pravý opak. Naposledy, keď sme po práci zašli na pohárik, sa ma zvyčajne unaveným hlasom opýtal, s čím presne som nespokojná.

„S ničím,“ odvetila som rovnako unavene. „Stále sa ti pokúšam vysvetliť, že na tej práci nie je nič zlé, len som asi trochu… frustrovaná.“

„A čo ťa frustruje?“

Vzdychla som. Ak mám byť úprimná, sama som si to nevedela vysvetliť. Navonok predstavovala moja práca všetko, čo som chcela. Zbožňovala som zvieratá, najmä našich stálych pacientov, no vždy som dúfala v niečo viac. Nikdy som Adamovi nepovedala, ako veľmi som sa chcela stať veterinárkou, hoci, samozrejme, vedel, že som pred rokom chodila na kurz starostlivosti o zvieratá. Podľa neho som bola „len“ recepčná – ako keby som si to sama dobre neuvedomovala – a nezamestnali ma preto, aby som si „namydlila ruky a operovala“.

Myslela som si, že po absolvovaní kurzu by som mohla na klinike aspoň občas vypomáhať. Hoci som sa rada hrala so svojimi obľúbencami, kým čakali na recepcii, v budúcnosti som sa videla niekde inde.

„Jednoducho vôbec nemám možnosť využiť, čo som sa naučila.“

„Nie si sestra,“ povedal s mierne zdvihnutým obočím, „ani veterinárka.“

„Nie som hlúpa, Adam. Len som si myslela, že by som v prípade potreby mohla pomôcť. Napríklad podržať ťažko zvládnuteľného pacienta alebo ho upokojiť a podobne.“ Odpila som si z nápoja a v duchu ľutovala, že som s touto témou vôbec začínala.

„Vedela si, do čoho ideš, keď si tú prácu prijímala.“

„Jasné, ale odvtedy prešli štyri roky a…“ Pokrútila som hlavou. Náš rozhovor nikam neviedol. „Jednoducho začínam cítiť, že potrebujem zmenu.“

Keď som sa presťahovala do Londýna, aby som nastúpila na vytúžené miesto, „do práce so zvieratami“, mala som málo skúseností a naivné predstavy. Londýnsky život mnou otriasol, hlavne z finančnej stránky – prenajala som si izbičku malú ako zápalková škatuľka v byte na poschodí, o ktorý som sa delila s dvoma ďalšími dievčatami – a práca recepčnej na veterinárnej klinike v centre mesta nenaplnila moje predstavy. Neviem, prečo som sa nazdávala, že by sa niečo mohlo zmeniť. Problém nebol v práci, ale vo mne.

„Asi si trochu upadla do stereotypu,“ ozval sa Adam. „Možno sa budeš cítiť inak, keď si kúpime spoločný byt.“

A to bol ďalší problém. Keď som sa prisťahovala do Londýna, bola som možno naivná, no už dávno sa mi otvorili oči. Udivovalo ma Adamovo presvedčenie, že spoločné bývanie je len otázkou času. Ani jeden z nás nezarábal veľa peňazí. Adam býval s rodičmi v Hampsteade a tvrdil, že sporí. A hoci ma predstava spoločného bývania spočiatku nepochybne nadchýnala, časom mi pripadala čoraz nereálnejšia. Zdalo sa, akoby som v posledných dňoch myslela len na problémy, a začala som sa pýtať sama seba, či vôbec chcem, aby náš vzťah vydržal.

Nebola som však pripravená čeliť týmto myšlienkam, tak som zmenila kurz a ospravedlňujúco sa na Adama usmiala.

„No dobre, možno sa správam trochu hlúpo,“ povedala som. „Máš pravdu, od začiatku som vedela, do čoho idem, a okrem toho sa mi na klinike páči viac než v tej realitnej kancelárii v King’s Lynne.“

„Presne. Tam si sa asi so psami a s mačkami často nestretávala.“ Usmial sa a chytil ma za ruku.

„Ale určite chcem, aby sme bývali spolu,“ pokračovala som a ignorovala podvedomé pochybnosti. „Lenže je to strašne ťažké. Rozmýšľam, ako to vôbec zvládneme.“

„Môžeme sa o to predsa aspoň pokúsiť. Stále môžeme snívať.“

Opätovala som mu úsmev. „Ja o tom naozaj snívam. Pomerne často. Rada fantazírujem o peknej chalúpke kdesi na vidieku. Je okolo nej obrovská záhrada s výbehom pre psy, s jabloňami, po ktorých môžu loziť deti a hojdať sa na konároch…“

Zarazila som sa. Prečo mu to, preboha, rozprávam? Príliš neskoro. Prestal sa usmievať a odtiahol ruku.

„Nezdá sa ti, že je to skôr rozprávka ako snívanie? Ak si takto predstavuješ náš spoločný domov, tak sa nečudujem, že si ho podľa teba nikdy nebudeme môcť dovoliť.“

„Viem. Veď som povedala, že len fantazírujem.“

„Obaja pracujeme v Londýne. Takže môžeme bývať jedine v byte. A záhradu si vyhoď z hlavy. Navyše vieš, že psy nemám veľmi v láske.“ A potom pre seba dodal: „Ani deti.“

„To je pre mňa novinka. Odkedy nemáš rád deti?“ opýtala som sa prekvapene. To, že nemá rád zvieratá, je jedna vec, ale nebola som si celkom istá, či sa dokážem zmieriť s tým, že nemá rád ani deti.

„Niežeby som ich nemal rád, ale nikdy som nijaké nechcel. A ani ich tak skoro chcieť nebudem, ak vôbec. Možno okolo štyridsiatky zmením názor…“ Prenikavo sa na mňa zadíval. „Hádam netúžiš po dieťati?“

„Nie. Jasné, že nie,“ odvetila som. „Len som si myslela, že raz budeme mať deti. Keď budeme pripravení a… finančne zabezpečení.“

„A keď budeme bývať na vidieku v útulnom domčeku s dverami obrastenými ružami?“

„Nevysmievaj sa mi, Adam. Všetci potrebujeme snívať.“

Keď som si prehodila tašku cez plece a vyšla z kliniky, premýšľala som o svojom „sne“ a o tom, či zahŕňa aj Adama. Stretla som ho pred vyše tromi rokmi na narodeninovej oslave mojej spolubývajúcej a okamžite sa mi zapáčil – a ja jemu tiež. Vtedy sme sa vôbec nehádali. Boli sme ako hocijaký iný mladý pár – nezávislí a bezstarostní, aj to málo, čo sme mali, sme míňali na zábavu a malichernosti. Iróniou je, že sme sa začali hádať, až keď sa náš vzťah stal vážnejším a robili sme si plány do budúcnosti. Naše rozdielne povahy, ktorým sme dovtedy neprikladali veľký význam, sa teraz prejavovali takmer pri každom rozhovore. On Londýn doslova zbožňoval a nikdy sa z neho nechystal odísť, zatiaľ čo ja som ho vždy vnímala len ako prechodné bydlisko, ako miesto, kde som si mohla užívať nezávislý mestský život a budovať si kariéru, no nie ako miesto, kde by som sa chcela usadiť.

Adam bol začínajúci účtovník, plánoval však stúpať po kariérnom rebríčku vyššie a nakoniec zarábať veľké peniaze. Túžil po luxusných autách a podkrovných apartmánoch na pobreží. Mne by stačil bicykel, zopár labradorov a, áno, ešte tá vysnívaná chalupa na vidieku. Hodili sme sa k sebe vôbec? Alebo sme boli spolu už len zo zvyku?

Blížila sa Veľká noc a ja som si v práci vybavila dva týždne dovolenky, aby som mohla aspoň časť sviatkov stráviť s Adamom u jeho rodičov v Hampsteade. Dovolenku som nemala od minulého leta, a keď mi ju Adam cez Vianoce navrhol, zdala sa mi ako dobrý nápad.

V temnom, mrazivom decembri, keď som trávila každý večer v malej izbe zakrútená do paplóna pred elektrickým kozubom, sa mi predstava dlhých prechádzok s Adamom po slnečnom Hampstead Heath celkom pozdávala. Mala som rada jeho rodičov, ich veľký dom na ulici lemovanej stromami aj výdatné raňajky, večere a domáce dezerty od jeho mamy.

Tak veľmi som si tú dovolenku idealizovala, až mi časté hádky s Adamom pripadali takmer nepodstatné. Dokonca som sa presviedčala, že sa počas tejto vybájenej jarnej idylky všetko zmení a potom bude lepšie.

Snívaj ďalej, Sam, zašomrala som si, keď som priložila kartu k turniketu na stanici metra. Potrebovala som si priznať, že si už tak dobre nerozumieme. A zrazu som si uvedomila, že namiesto toho, aby sme spolu cez Veľkú noc trávili ešte viac času, si v skutočnosti od seba potrebujeme oddýchnuť.

„Zlatko! Milé, že sa ozývaš! Počkaj, len toto položím a vypnem…“ Mama ako zvyčajne hovorila, akoby práve robila najmenej tri veci naraz a žiadna z nich nemohla počkať. „Ako sa máš?“

„Dobre.“ Zaváhala som. V maminom prípade sa neoplatilo chodiť okolo horúcej kaše, tak som prešla rovno k veci. „Napadlo mi, či by som nemohla prísť na pár týždňov domov.“

„Skvelý nápad! Isteže môžeš. A rozmýšľala si kedy?“

„Budúci víkend.“

„Počkaj, porozmýšľam. Takže by si tu trávila Veľkú noc?“

„Áno, a aj týždeň po nej, ak ti to neprekáža. Rada vás oboch uvidím a porozprávam sa s rodinou a…“

„Myslela som si, že vtedy máš byť s Adamom a jeho rodinou.“

„No, áno, mala som.“ Nevedela som, čo dodať, zavládlo zlovestné ticho. „Asi k nim nepôjdem.“ Jasne som mame naznačila, že v mojom vzťahu niečo nie je v poriadku, no ona si nič nevšimla.

„Ach, škoda. My s ockom nebudeme doma,“ pokračovala veselo. „Nevravela som ti? Ideme na plavbu – do Benátok a na grécke ostrovy. Napadlo nám, že sa odmeníme.“

Aha, áno. Už som si spomenula – mama mi o tej plavbe hovorila. Asi sa spoliehala na to, že Veľkú noc strávim s Adamom. Zdalo sa, akoby sa moji rodičia v poslednom čase odmieňali pravidelne, niežeby som im niečo vyčítala. Veľa pracovali, a keďže ani ja, ani moji dvaja bratia sme s nimi už nebývali, nič ich doma nedržalo a rozhodli sa spoznávať svet. Zvyčajne som sa tešila s nimi, no teraz by sa mi ich spoločnosť naozaj zišla.

„Ach, to nič. Dúfam, že sa zabavíte.“

„A čo budeš teda robiť? Pôjdeš do Hampsteadu?“

„Neviem. Možno si nakoniec dovolenku ani nevezmem.“ Predstava dovolenky práve stratila všetko čaro. „Možno počkám, kým sa s ockom vrátite.“

„Len nezabudni, že v máji ideme s Petrom a Gaynor na Madeiru. A koncom júna budeme týždeň vo Francúzsku ako zvyčajne. A potom máme naplánovaný výlet do New Yorku…“

„Jasné. Dobre, mami, ešte sa ozvem.“

„Deje sa niečo? Hovoríš trochu… smutne.“

Konečne si niečo všimla, lenže príliš neskoro na to, aby mi pomohla, tak som to zahovorila. „Len som mala chuť na chvíľu z Londýna vypadnúť, nič viac. Nič sa nedeje.“

„Ani sa ti nečudujem, Sam. Tie nekonečné davy musia byť vyčerpávajúce.“ Odmlčala sa. „A čo keby si išla k babke do Dorsetu? Už si ju dlho nevidela.“

Nenapadlo mi ísť k babke. Mala pravdu, nevidela som ju od Vianoc. Babku Peggy som mala veľmi rada a dedinka Hope Green, v ktorej bývala, bola pravým opakom Londýna – presne také čosi som potrebovala. Nevedela som, či môžem prísť tak narýchlo, no za opýtanie nič nedám. A keďže starý otec pred pár rokmi zomrel, predpokladala som, že by jej trocha spoločnosti neprekážalo.

Zrazu sa môj deň rozjasnil.

DRUHÁ KAPITOLA

Na svojej práci som mala okrem zvierat najradšej to, že som v nej spoznala Claire. Claire bola takisto recepčná, a hoci sme spolu nerobili vždy – mala čiastočný úväzok –, práca s ňou bola oveľa zábavnejšia. Bola odo mňa o desať rokov staršia, no nevyzerala tak, mala manžela a sedemročného synčeka Harryho. Práve kvôli nemu Claire pracovala len na čiastočný úväzok a kvôli nemu ani nemala ďalšie deti. Keď mi to hovorila, prekvapene som na ňu hľadela v domnienke, že mala nejaké komplikácie, ale ona sa hneď rozosmiala a povedala, že len narážala na náklady na dieťa.

Na vlastné oči som videla, aký náročný je život pracujúcej matky. No napriek snu o dverách obrastených ružami, ktorý Adama tak rozčuľoval, som veľmi dobre vedela, že ak s ním ostanem, deti na programe nebudú. Už len tá myšlienka ma znepokojovala.

„Už si sa mu zdôverila so svojimi pochybnosťami?“ spýtala sa Claire.

„Nie. Sama si nie som istá. Asi som len rozrušená. Myslím, že trocha priestoru mi prospeje. Rozhodla som sa ísť radšej k babke než k jeho rodičom, a naozaj sa tam teším.“ Pri spomienke na babkino nadšenie v telefóne som sa usmiala. Bola rada, že sa ozývam, a tešila sa na mňa. „Bude nám super. Môžem chodiť s Rúfusom na dlhé prechádzky do prírody. Čerstvý vzduch mi vyčistí hlavu.“

„Naozaj, Rúfus. Špringeršpaniel, však? Stavím sa, že to sú ťažko zvládnuteľné psy.“

„Potrebujú veľa pohybu, lenže Rúfus je už trošku starý. Keď sme sa naposledy prechádzali, všimla som si, že začína spomaľovať. Ale je to dobrý psík, mimoriadne priateľský. Mám ho veľmi rada.“ Vzdychla som pri predstave vlastného psa. „Rovnako ako Hope Green. Je to krásna dedinka, veľmi družná, neďaleko nádherného pobrežia.“

„V apríli tam asi nebude tak nádherne ako v lete,“ podotkla Claire so smiechom. „Nikde nie je tak chladno ako pri mori, keď fúka ľadový vietor.“

„No ak sa poriadne oblečieš, prospeje ti to,“ odvetila som a vtom som si uvedomila, že hovorím ako moja mama.

„Možno,“ pripustila. „Keď už sme pri tom, mne by prospel sendvič. Nebudem dlho, ale ak by náhodou bolo rušno, zavolaj mi.“

To je dosť nepravdepodobné, pomyslela som si. Dnešný deň na klinike ubiehal veľmi pomaly.

Presvedčila som sama seba, že v každom prípade budem na rozhodovanie o Adamovi pripravenejšia po pár týždňoch strávených v Hope Green. Chodili sme spolu vyše troch rokov a vedela som, že rozchod by sme obaja niesli ťažko. Už sme nechodievali do klubov ani reštaurácií ako kedysi, obaja sme totiž šetrili na budúcnosť, no stále sme zažívali aj pekné chvíle, ktoré by mi chýbali – keď sme spolu varili, pozerali televíziu, smiali sa na hlúpostiach, ktoré ten druhý povedal. Práve pre takéto chvíle som s ním ostávala, kvôli nim som sa s ním nerozišla. Naozaj sa s ním chystám rozísť? opýtala som sa v duchu. Pri tej otázke mi zovrelo srdce. Už len zmena mojich dovolenkových plánov bola dosť zlá – nezareagoval veľmi vľúdne –, no chcela som náš vzťah definitívne ukončiť?

Predchádzajúci večer som mu oznámila, že cez sviatky pôjdem k babke do Hope Green, a tú správu neprijal vôbec dobre. Pokúšala som sa mu svoje rozhodnutie pokojne a ohľaduplne vysvetliť, no akoby sme hovorili úplne inými jazykmi. Adamov výraz sa rýchlo zmenil z pokojného na zmätený, potom sklamaný a napokon na vrcholne rozčúlený. Civel na mňa, akoby mi narástli rohy, a chcel vedieť, či som sa tak rozhodla pre tie „čudné nálady“, čo v poslednom čase mávam.

„Aké čudné nálady?“ ohradila som sa okamžite.

„Veď vieš, tie tvoje reči o práci a upadaní do stereotypu. Týka sa to aj nášho vzťahu?“

„Nie!“ zaklamala som. Nebola som pripravená na hádku, a už vonkoncom som mu nechcela ublížiť. Namiesto toho som mu povedala, že mama na babku nemá veľa času, a tak mi napadlo, že by som jej mohla robiť spoločnosť.

„Rodičia budú sklamaní, Sam. Mama zásobuje chladničku tvojimi obľúbenými jablkovými koláčmi.“ Pokrútil hlavou, odmlčal sa a potom neochotne dodal: „Ale pravdepodobne na ňu urobí dojem, že chceš tráviť čas s babkou.“

Pripadalo mi zvláštne, že sa väčšmi sústreďuje na mamino sklamanie než na svoje vlastné. No možno sa mi to len zdalo.

Skôr než som sa nad tým stihla zamyslieť, do prítomnosti ma vrátila hlasná rana. Dvere na recepcii sa rozleteli a prudko tresli o stenu. Zdvihla som hlavu v domnienke, že si Claire zabudla peňaženku alebo čosi iné, no vošiel zavalitý ustarostený muž a v náručí s námahou niesol veľkého vlčiaka s bezvládne ovisnutou hlavou a labami.

„Pomôžte mi, prosím. Zrazila ho dodávka!“ skríkol.

Vstala som, skôr než som si stihla uvedomiť, čo sa deje. Takéto naliehavé prípady sme z času na čas mávali a ja som dobre vedela, čo treba robiť. Vyskočila som na rovné nohy, viedla muža do jednej z ošetrovní a zároveň som privolávala pomoc.

Okamžite pribehla Sonia, jedna zo sestier, pomohla mužovi položiť úbohého psa na stôl a uisťovala ho, že doktor Fulcher, veterinár, hneď príde.

„Ušiel,“ povedal muž a utieral si oči. „Na plote bola zlomená latka. Musela sa zlomiť minulú noc počas búrky. Nevšimol som si ju. Bože, je príliš neskoro?“

Civela som na psa, kým Sonia kontrolovala životné funkcie. Mal hrozné zranenia. Ledva som sa naňho dokázala pozerať, už pri pohľade na ranu sa mi zakrútila hlava. Netušila som, či sa ešte dá zachrániť.

„Cítim pulz,“ oznámila Sonia vľúdne. „Ale je veľmi slabý. Urobíme, čo bude v našich silách. Doktor Fulcher je už tu.“ Obrátila sa, aby ho pozdravila, a zachytila môj pohľad. Zatvárila sa znepokojene: „Si v poriadku, Sam?“

„Áno. Myslím, že… som.“ Začala som sa cítiť zvláštne. Všetko v miestnosti sa mi rozmazávalo pred očami.

„Choď si sadnúť. Nevyzeráš dobre,“ povedala.

Namiesto toho som sa však rozbehla do šatne popri Claire, ktorá sa práve vracala, a vbehla som rovno do záchodovej kabínky, kde mi prišlo strašne zle.

„Čo…?“ Claire stála v momente za mnou, podopierala ma a pridržiavala mi vlasy. „Chúďatko, vyzeráš hrozne. Je ti zle? Choď radšej domov.“

„Nie. Myslím… myslím, že mi je už lepšie. Len sa mi trochu zakrútila hlava. Pred chvíľou priniesli hrozne doráňaného psa…“ Vystrela som sa a pokúšala sa upokojiť. „Naozaj ma to mrzí, Claire. Mohla by si za mňa na chvíľku zaskočiť na recepcii? Potrebujem minútku.“

„Jasné. Typické, bola som preč len chvíľku. No aj tak si myslím, že by si mala ísť domov.“

Samozrejme, musela som ísť, hoci som sa už cítila lepšie. Také u nás na klinike platili pravidlá pre prípad, že máme niečo nákazlivé.

Vedela som, že nemám, jednoducho mi prišlo zle pri pohľade na zranenia toho úbohého psa. Nechápala som však prečo. Odkedy som tu pracovala, videla som desiatky hrozných prípadov, a hoci bola práca niekedy psychicky náročná, nebola som precitlivená a nikdy mi neprišlo takto zle.

Cestou do svojho ponurého bytu som v metre premýšľala o tom, čo sa práve stalo. Zľakla som sa? Predsa len toho psa priniesli tak náhle. Stále som však nechápala, prečo ma to tak veľmi rozrušilo. Možno som bola preťažená, veľa som pracovala a strachovala sa o Adama. Asi naozaj potrebujem dovolenku.

Spomenula som si, že som v poslednom čase zopárkrát z ničoho nič dostala závrat a prišlo mi nevoľno. Možno mám anémiu alebo niečo podobné. Spolubývajúca raz večer odpadla pri pražení omelety a potom zistili, že má nedostatok železa pre silnú menštruáciu. Lenže moja menštruácia…

Vlastne, ako tak premýšľam, nedostala som…

Vystrela som sa na sedadle. Iste musí existovať iné vysvetlenie. Pulz mi bil opreteky, vylovila som z tašky diár a rýchlo skontrolovala dátumy. Meškala mi už vyše týždňa. Ako to, že som si to nevšimla? Priveľmi som sa zaoberala Adamom a plánmi na Veľkú noc. Zmocnila sa ma panika, no v priebehu niekoľkých minút som sa upokojila. Nie, pravdepodobne existuje iné vysvetlenie. Napríklad stres. Áno, bude to stres. Asi mi mešká zo stresu, keďže sa v poslednom čase toľko hádame.

Lenže nasledujúce ráno vo mne pohľad na varené vajce vyvolal rovnakú reakciu ako zranenia toho úbohého vlčiaka a po tom, čo som sa poriadne vyvracala, som sa roztrasená a nervózna vrátila do kuchyne a rozmýšľala, čo by som mohla zjesť alebo vypiť, aby mi znova neprišlo zle. Automaticky som chcela zapnúť kanvicu, no rozmyslela som si to. Vôbec som na čaj nemala chuť, čo bolo zvláštne, keďže ma vždy vzpružil. A potom som si spomenula, ako si zo mňa Claire uťahovala, keď som jej prednedávnom povedala, že nechcem čaj.

„Nie si náhodou tehotná?“ doberala si ma a ja som to tak neochvejne popierala, až som sa rozosmiala. „Keď odmietaš čaj, niečo sa s tebou musí diať. Kope tehotných žien nechutí čaj alebo káva, naozaj je to bežný príznak.“

Vtedy som si z tých rečí nič nerobila. No teraz….

„Ako?“ Helen, jedna z mojich spolubývajúcich, si ma zvedavo premeriavala. Sedela som na stole a hľadela do prázdna. „Prehnala si to včera, či čo? Vyzeráš ako po opici.“

„Nie. Som v pohode.“

„Ale nevyzeráš tak. Asi nejdeš do práce, však?“ Nasypala si do misky cereálie a zaliala ich mliekom, z čoho sa mi znova prevrátil žalúdok.

„Nie. Mám voľno.“ Povedali mi, nech ostanem dva dni doma pre prípad, že mám virózu. Vstala som a zamierila do izby. „Zatiaľ sa maj.“

O pár minút som v rifliach a vo svetri kráčala do lekárne na vedľajšej ulici. Celou cestou tam a späť som si opakovala, že musí existovať nejaké iné vysvetlenie. V bezpečí môjho bytu mi však test potvrdil pravý opak. Čakám dieťa, o ktorom sa Adam jasne vyjadril, že ho nechce, a nie som si istá, či som naň vôbec pripravená ja sama.

Znovu ma pochytila slabosť a prišlo mi nevoľno. Väčšinu dňa som preležala v posteli a hlavou mi vírili myšlienky. Netušila som, čo budem robiť. No dospela som k veľmi dôležitému rozhodnutiu. Zatiaľ nikomu nič nepoviem – ani rodičom, ani Claire či spolubývajúcim, a už vonkoncom nie Adamovi. Počkám, kým sa po dvoch týždňoch vrátim z Hope Green. Tak budem mať aspoň čas na premýšľanie, získam potrebný odstup a rozhodnem sa. Možno si s Adamom budeme tak veľmi chýbať, že po mojom návrate budeme pripravení začať odznova, a potom možno na moje tehotenstvo zareaguje lepšie, než si predstavujem.

TRETIA KAPITOLA

Keď som vyrazila do Hope Green, fúkal mrazivý vietor, no aspoň svietilo slnko a cestou po diaľnici M3 príjemne vyhrievalo moje malé ojazdené auto. Pred odchodom som počkala, kým sa mi upokojí žalúdok. Zdalo sa, že odteraz mi bude nevoľno každé ráno. Posledných pár dní som sa modlila, aby mi znovu neprišlo zle v práci, inak by som musela s tehotenstvom vyrukovať čo najskôr. Našťastie sa však moja ranná nevoľnosť obmedzovala naozaj len na ráno a Londýn som opúšťala pokojná, možno trochu hladná. Zapla som rádio a pospevovala si s hudbou, aby som si pred príchodom k babke Peggy zlepšila náladu. Mala som jej robiť spoločnosť a asi by som nebola veľmi dobrou spoločníčkou, keby som po celý čas myslela len na svoje starosti.

Claire mala pravdu, keď hovorila, že v tomto ročnom období bude dedinka trochu iná, ako keď som tam bežne chodievala v lete. Vtedy vyzerala ako z pohľadnice, na každej ružovej či bielej chalúpke s trstinovou strechou viseli košíky s pestrofarebnými letnými kvetmi – muškátmi, lobelkami, fuksiami, petúniami. V záhradkách na priedomiach prekvitali ruže, nechtíky, georgíny a slnečnice, trávnaté krajnice boli posiate nezábudkami a hluchavkami. Odkedy sa usporadúvala súťaž o najlepšie udržiavanú dedinu, Hope Green každý rok vyhrala alebo sa umiestnila na druhom mieste a miestni obyvatelia vynakladali veľa námahy, aby udržali bezchybné trávniky, dokonalú omietku a ulice bez odpadkov.

Nikdy som do Hope Green nechodila mimo letných prázdnin – pri iných rodinných udalostiach babku väčšinou doviezli do rodinného domu v Norfolku –, takže som si zvykla na jej slávnostnú atmosféru, na turistov, ktorí sa prechádzajú po hlavnej ulici a fotografujú si kostol, na jazierko s kačkami, na starodávne drevené praniere v dedinskom parku a na rodiny odpočívajúce v záhradnej reštaurácii či pred čajovňou. Dedinu našťastie návštevníci nikdy úplne neochromili. Hoci sa nachádzala necelé dva kilometre od mora, k pobrežiu viedli len chodníčky. Najbližšie prímorské mestečko bolo vzdialené niekoľko kilometrov a jediná cesta do dediny a z nej viedla cez dlhý, kľukatý a veľmi úzky kopec, ktorý dokázal odradiť všetkých menej odvážnych šoférov, ak sa v tejto oblasti nevyznali. Takže hoci bol dedinský hostinec a zároveň jediný penzión počas sezóny úplne obsadený, veľkú časť návštevníkov tvorili peší turisti, nie autobusové zájazdy.

V tomto ročnom období tu zrejme bude veľmi ticho a pochmúrne, pomyslela som si, keď som napokon odbočila z hlavnej cesty na cestičku stúpajúcu až do dediny. Slnko z ničoho nič zašlo a na čelné sklo dopadlo zopár dažďových kvapiek. Mne to však neprekáža. Ticho a pochmúrnosť mi práve teraz vyhovujú. Potrebujem len trochu pokoja, aby som si v hlave utriedila myšlienky.

Pri vstupe do Hope Green ma však okrem tabule s názvom dediny privítal aj hlúčik žiarivých pestrých narcisov a modríc rastúcich v tráve okolo nej. Napriek počasiu dedinka pôsobila teplo a prívetivo a mne sa z hrude vydral ťažký výdych, ktorý som podvedome zadržiavala.

Len čo babka otvorila dvere na chalupe, silno ma objala. Rúfus sa tváril rovnako natešene a nadšene okolo nás pobehoval, štekal a oňuchával mi nohy.

„Nože poď dnu, šup-šup, veď prší! Tašku si vezmeš potom. Postavila som na čaj a z rúry som práve vytiahla výborný ovocný koláč.“

Podržala si ma pred sebou a premerala si ma s trochu zamračeným pohľadom. „Moja malá Sam!“ zvolala láskyplne a pobozkala ma na obe líca. Každý z rodiny ma volal „malá Sam“. Ako najmladšie dieťa som bola na svoj vek vždy prinízka. Moji dvaja vysokánski bratia si radi uťahovali z mojej výšky a plavých kučier, akoby zo mňa automaticky robili prázdnu hlavu. Odkedy som narástla na impozantných stošesťdesiat centimetrov a pravidelne si plavé kučery vyrovnávala, odpustila som im. No hoci babka merala presne toľko čo ja, neprestala používať moju detskú prezývku. Mala už takmer osemdesiat a trochu územčistú postavu, no sivé kučery si dávala pravidelne tónovať do medena alebo do strieborna (podľa nálady) u miestnej kaderníčky, ktorá chodievala za zákazníkmi domov. Iskra v belasých očiach a časté výbuchy srdečného smiechu navyše babke uberali prinajmenšom desať rokov.

„Vyzeráš unavene, zlatko, a ani sa ti nečudujem, to pobehovanie po Londýne a každodenné vystávanie v metre s tvárou zaborenou do podpazušia cudzích ľudí je veľmi nezdravé.“ Znechutene pokrútila hlavou a zasmiala sa. Babka ako správna vidiečanka pristupovala k mestám s inštinktívnou nedôverou. „Choď si sadnúť a vylož si nohy. V obývačke horí v kozube príjemný ohník.“

Rozosmiala som sa: „Ale, babka, veď ja som sa prišla starať o teba.“

„Kto povedal, že sa o mňa treba starať?“ odvrkla pohoršene. „Nepočúvaj mamine reči. Nič mi nie je, slečinka, nič, čo by nenapravili dve zdravé kolená, niežeby som rozmýšľala o dákej z tých operácií, čo všetci omieľajú. Mať v tele kusy kovu je proti prírode, úplne neprirodzené. Ďakujem pekne, vystačím si aj s palicou, zatiaľ ma nikdy nezradila.“ V tej chvíli na ňu akoby naschvál vyskočil pes a položil jej laby na kolená. „Rúfus! Už aj zlez, skôr než sa obaja zvalíme na zem!“

„Poď sem,“ povedala som a kľakla si, aby som ho poriadne poškrabkala po bruchu. „O chvíľu ho vezmem na prechádzku.“

V skutočnosti sa však zdalo, že Rúfusa bujaré privítanie vyčerpalo, lebo sa mi hneď uložil k nohám, ceril zuby a dychčal od námahy. Upieral na mňa veľké rozcítené oči a čakal, čo sa bude diať, kým ja som sa usmievala a škrabkala ho za ovisnutými ušami. Premýšľala som, čo sa mu asi preháňa jeho malou hlavičkou. Pravdepodobne dumal nad tým, kedy ho znovu nakŕmime alebo vezmeme na prechádzku.

Aspoňže nemáš moje starosti, Rúfus, pomyslela som si skľúčene. Obrátil sa a drsným jazykom mi nežne oblizol ruku, akoby mi čítal myšlienky a ľutoval ma.

Namiesto toho, aby som babku poslúchla a sadla si ku kozubu, nasledovala som ju do kuchyne, a kým nalievala čaj, poslušne som si odkrojila dva kusy teplého ovocného koláča.

„Babka, ja si vlastne dám radšej džús,“ povedala som a ani som sa na ňu nepozrela, „ak ti to neprekáža.“

„Nechceš čaj?“ uprene sa na mňa zadívala. „To sa na teba nepodobá.“

„Viem,“ usmiala som sa a rýchlo hľadala výhovorku, „zriekla som sa ho kvôli pôstu.“

„Dobre si urobila. Ešteže je Veľká noc už predo dvermi.“

Ak mi dovtedy čaj znovu nezačne chutiť, budem potrebovať novú výhovorku. Tušila som, že pred babkou udržím svoje tajomstvo len ťažko, no akokoľvek ma lákalo zdôveriť sa niekomu, bola som odhodlaná nechať si tú novinku pre seba o čosi dlhšie. Napriek všetkému si babka zrejme všimla, že ma niečo trápi. Len čo sme sa usadili pred kozubom s ovocným koláčom a Rúfusovou hlavou na mojich nohách, už na mňa naliehala, nech jej „o všetkom porozprávam“.

„O čom všetkom?“ opýtala som sa nevinne.

„O tom, pred čím si utiekla.“

„Utiekla?“ zarazila som sa. „Nepovedala som predsa, že pred niečím utekám, či áno?“

„Nie. No za posledných koľko, deväť, desať rokov? – skrátka odkedy máš dosť rokov na to, aby si sem mohla prísť autom, si ma prišla navštíviť vždy len v júli. A teraz zrazu dostanem prémiovú návštevu na Veľkú noc? Je to od teba pekné, len čo je pravda, no myslím, že máš dôvod.“ Súcitne sa na mňa pozrela. „Ale ak nechceš, nehovor. Mňa do toho nič, som len tvoja stará mama.“

Usmiala som sa. Babkina obľúbená fráza. V detstve nás s bratmi zvykla usadiť a dávala nám nekonečné (no dobre myslené) prednášky na témy ako dĺžka našich vlasov, kamaráti, výber oblečenia a školských predmetov a vždy ich zakončila vetou: „Ale ja sa nestarám, mňa do toho nič, som len vaša stará mama.“ Jej prednášky nám však nikdy neprekážali. Neboli také, ako keď nám dohovárali rodičia, a hoci sme sa vždy tvárili, že ju nepočúvame, v skutočnosti sme ju počúvali. Vedela, čo treba robiť v každej situácii, aj keď sme si to vtedy nechceli priznať.

„Len som ťa chcela vidieť,“ skúsila som. Lenže ona sa na mňa nedôverčivo pozrela, tak som s úsmevom dodala: „Vybrala som si dva týždne dovolenky, a keďže mama s ockom išli na plavbu, napadlo mi, že by bolo fajn prísť sem.“

„Iste. Namiesto toho, aby si šla k svojmu mladému a jeho rodine.“

Vzdychla som. Mama jej očividne povedala, že som zrušila plánovanú návštevu v Hampsteade, a babka si všetko hneď spojila.

„Presne tak. Rozmysleli sme si to,“ odvetila som.

„Rozumné,“ podotkla babka a odpila si čaju. „Všetky si od nich z času na čas potrebujeme oddýchnuť.“

„Od koho?“

„Od mužov. Manželov, priateľov, partnerov alebo ako ich nazveš. Akokoľvek veľmi ich miluješ, ak s nimi tráviš priveľa času, dokážu ťa poriadne rozčúliť.“

Zasmiala som sa. „Nemôžem uveriť, že ťa dedko rozčuľoval.“

„Samozrejme, že áno,“ prikývla. „Čo myslíš, prečo som ho asi stále posielala do tej jeho záhradky, keď odišiel do dôchodku? Ako inak by sme spolu vydržali vyše päťdesiat rokov?“

„Ale teraz ti chýba,“ poznamenala som vľúdne a načiahla sa za jej rukou.

„To je niečo iné,“ odvetila trochu roztraseným hlasom.

„Viem.“

V družnom tichu sme dojedli koláč.

Prvú noc sa mi v pohodlnej posteli v babkinej hosťovskej izbe spalo dobre a ráno sa mi podarilo zjesť kúsok hrianky a vypiť pohár džúsu bez toho, aby mi prišlo zle.

„Hádam len nedržíš nejakú smiešnu diétu?“ poznamenala babka rozladene, keď odkladala panvicu, párky a vajcia. „Už teraz si nezdravo bledá. Potrebuješ dobrú tuhú stravu, dievčatko.“

„Prepáč. Neboj sa, nedržím diétu. Posledné dni skrátka nemám chuť na teplé raňajky.“

„Ale čoby, podľa mňa si si príliš zvykla náhliť sa každé ráno na to prekliate metro.“

„Áno, asi máš pravdu,“ pritakala som rýchlo, aby sme sa vyhli ďalšej nepríjemnej debate. Vstala som od stola a pustila sa do umývania taniera a pohára. „Mám ti ísť niečo nakúpiť? Myslela som, že skúsim vziať Rúfusa na prechádzku, keď si teraz poriadne oddýchol.“

Predošlý večer som Rúfusa vzala na prechádzku, no pre jeho nadšenie z môjho príchodu a staré kosti sme ďaleko nezašli. Zabalená do teplého kabáta, šálu a čiapky som s Rúfusom na vôdzke mierila po ulici do kopca, aby sme sa svižne prešli po poliach. Teda aspoň som mala v pláne kráčať svižne, no Rúfus za mnou začal už po piatich minútach zaostávať.

„Čo je s tebou, chlapče?“ prihovorila som sa mu prekvapene, keď som uvidela, ako sa s vyplazeným jazykom vlečie a dychčí. „Hádam nie si unavený?“

Pozrel na mňa, akoby chcel povedať, že za všetko môžem ja, nemala som kráčať tak rýchlo. Zastala som a on si okamžite sadol a začal sa škriabať. Kým som naňho čakala, rástlo vo mne podozrenie, že je to len jeho zámienka na oddych.

„Fajn,“ povedala som, keď sa znovu postavil na nohy, „tak sa len trochu prejdeme po dedine, dobre? Zajtra možno zájdeme ďalej.“

„Problém je v tom,“ ozvala sa babka, keď sme sa vrátili a znepokojene sledovala, ako Rúfus zamieril rovno k miske s vodou a potom sa zvalil do svojho pelechu, „že spomalil kvôli mne. Je to moja chyba, pre tie moje kolená. Neviem mu poskytnúť dostatok pohybu. Veď vieš, aký býval plný života.“

„Babka, lenže už má štrnásť rokov. Nemyslím si, že spomalil kvôli tebe.“

Pokrútila hlavou: „Teraz, keď ho môžeš brať na prechádzky ty, energia sa mu čoskoro vráti. Prospejú mu, chudákovi starému.“

Nedokázala som jej protirečiť. Dúfala som, že má pravdu, no nedalo sa prehliadnuť, že hoci má Rúfus stále rovnako milú a veselú povahu, fyzicky značne zostarol, odkedy som ho videla naposledy. No keďže sa v noci poriadne vyspal, myslela som si, že zvládne o čosi dlhšiu prechádzku. Keď som šla zo steny zvesiť vôdzku, veľmi sa potešil.

„Idem s vami, Sam. Aj ja potrebujem pohyb,“ zasmiala sa babka. „Len si obujem čižmy.“

Obchod nebol ďaleko, no postupovali sme pomaly. Babka ma držala za rameno, zároveň sa silno podopierala palicou, Rúfus sa vliekol a dychčal rovno pred nami. Nevedela som si predstaviť, ako chodia každý deň na nákup sami dvaja. No v Hope Green sa nikto nikam neponáhľal, našťastie, keďže každý, koho sme stretli, sa chcel zastaviť a pozdraviť nás. Za tie roky som spoznala veľa dedinčanov a všetci ma nadšene zdravili ako dáku celebritu. Ako sa čoskoro ukázalo, väčšina z nich vedela, že prídem na neplánovanú návštevu. Reči sa tu šírili rýchlo.

„Pamätáš si ešte moju vnučku, malú Sam?“ Babka ma cestou do obchodu predstavovala všetkým rovnako a s každým sme sa zas a znova rozprávali o tom istom. „Prišla si oddýchnuť od toho čertovského Londýna.“ Všetci so mnou súcitili, akoby som utiekla priamo z pekla, vzdychali a krútili hlavou pri pomyslení na preplnené ulice, drogy, zločincov číhajúcich za každým rohom, na dopravu, teroristické útoky a, pravdaže, na metro.

„Niežeby som tam niekedy bola osobne,“ podotkla mladá predavačka po ďalšej babkinej kázni o hrôzach Londýna. „Vďaka Bohu.“

„V skutočnosti vôbec nie je až taký hrozný,“ pokúšala som sa jej vysvetliť, no ona sa len zasmiala a povedala, že obdivuje môj pozitívny prístup.

Dedinský obchod bol čulé, veselé miesto, kde sa všetci schádzali, aby si spolu podebatovali a zároveň nakúpili. Ani zďaleka sa nepodobal na obchody, do ktorých som chodievala v Londýne – zvyčajne šlo o rušnú predajňu Tesco alebo Sainsbury’s –, a nikde som nevidela toľko rôzneho tovaru pod jednou strechou. Či už ste potrebovali čaj, zubnú niť, ponožky, kladivo, klince – všetko ste našli na jednom z regálov. A ak náhodou nemali, čo potrebujete, odniekiaľ tovar objednali a v priebehu dňa alebo dvoch im prišiel.

Izzie, dievča, ktoré nás obsluhovalo, som nikdy predtým nestretla, no tipovala som, že je odo mňa mladšia. Bola štíhla a atraktívna, lesklé tmavé vlasy mala zopnuté do chvosta a nos posiaty pehami. Predstavovala som si ju ako bezstarostné, zábavné dievča, obletované nápadníkmi. Kým nám Izzie pomáhala ukladať nákup do tašiek, babka mi vysvetlila, že tu býva odjakživa, ale pravdepodobne som ju nestretla, lebo „trčala doma a mala kopu práce s deťmi“, čo ma dosť prekvapilo.

Čudovala som sa, že sa jej toto môže páčiť viac ako život v Londýne. Iste, cestovanie metrom je otrasné, no určite lepšie než byť mladou mamičkou a celé dni trčať doma. Svoje úvahy som si, pochopiteľne, nechala pre seba a milo sa na ňu usmiala.

„Koľko máš detí?“ rovno som jej zatykala.

„Iba tri,“ odvetila.

Iba?

„Ale nemajú ešte ani päť. Takže s nimi mám kopu práce, keďže sa ich otec vyparil skôr, než sa narodilo posledné.“

„Ako to, preboha, zvládaš?“ opýtala som sa. „Teda ešte aj prácu a všetko ostatné.“

„Mama, našťastie, býva na konci ulice. Zbožňuje deti. Inak by som pravdepodobne prišla o rozum. Kým som neprestala dojčiť najmenšie, naozaj som sa od nich nemohla ani pohnúť,“ povedala.

Už len pri pomyslení na to ma obchádzali mdloby. Nevedela som si jej život ani predstaviť, no hoci tvrdila, aký je ťažký, pôsobila úplne pokojne a duchaprítomne. Teraz mi pripadalo hlúpe, že sa strachujem, ako zvládnem jedno dieťa. Bolo by zaujímavé trochu lepšie sa s ňou spoznať a vypočuť si od nej nejaké rady. Určite by sa mi hodil niekto mimo rodiny, kto si prešiel niečím podobným.

Cesta z obchodu nám trvala ešte dlhšie. Tentoraz sme sa síce nepristavovali pri toľkých ľuďoch, ale kráčali sme do kopca a babke aj Rúfusovi sa šlo ťažko. Prekvapilo ma, keď babka hneď po návrate do domčeka poznamenala: „Celkom tú prechádzku zvládol, všakže?“

S úsmevom som súhlasila. Pri pomyslení na dlhé prechádzky po pobreží, na ktoré sme s Rúfusom chodievali kedysi, ma však pochytil smútok a obavy. Možno má babka pravdu a viac pohybu ho dostane do formy. Rozhodla som sa, že sa s ním budem prechádzať aspoň dvakrát denne. Nepáčila sa mi predstava, že by po dedkovi prišla babka aj o Rúfusa, i keď sa hrdinsky tvárila, že samej je jej dobre.

ŠTVRTÁ KAPITOLA

Babka sa rozhodla vziať ma na obed. Prekvapene som si ju premerala.

„Pozývam ťa,“ povedala. „Na rybu s hranolčekmi, mäsový koláč alebo aspoň na nejakú studenú misu a veľké pivo, aby sa ti do líc vrátila farba.“

„Si milá,“ odvetila som, premáhajúc nevoľnosť pri predstave takého obeda, „no ak mám byť úprimná, celkom by mi stačil domáci sendvič.“

„Hlúposť. Trvám na tom. Musím predsa vnučku pohostiť, keď si prišla oddýchnuť od toho mizerného mesta. Obleč si kabát, ideme ku Koňovi.“

Kôň bol typický dedinský hostinec – podľa babky ho nikto nikdy nevolal celým názvom Starý čierny kôň preto, lebo bol pridlhý. Mal trstinovú strechu, nepravidelné nabielo omietnuté steny a okná z farebného skla. Vnútri stál masívny kozub s útulnými výklenkami, na stenách viseli ozdobné kovania a starodávne fotografie dediny v sépiovej úprave. Na policiach vedľa baru sa vynímala zbierka krígľov (nik nevedel prečo). Ako jediný hostinec v dedine a širokom okolí spolu s obchodom predstavoval pre dedinčanov akési centrum. Nemohla som sa väčšmi mýliť, keď som predpokladala, že ho nájdem v tento chladný sychravý deň poloprázdny.

Len čo sme vošli, horúčava z kozuba ma takmer omráčila, a aby toho nebolo málo, desiatky hlasov na nás samopašne spustili pokriky ako „Ahoj, Peggy!“, „Ahoj, Sam!“ či dokonca „Ahoj, Peggina vnučka!“. Skôr než sme si vyzliekli kabáty, ľudia vyskakovali zo svojich miest a ponúkali nám najpohodlnejšie stoličky alebo najlepší stôl (najbližšie ku kozubu, ďaleko od prievanu), akoby sme prinajmenšom patrili do kráľovskej rodiny. Kým sme sa rozhodovali, Rúfus sa zvalil pred kozub, hlavu si spokojne položil medzi laby a hostinský Ted zreval na výčapníčku, aby mu priniesla misku vody.

Napokon sme sa usadili k stolu, ktorý podľa babky nestál od kozuba ani priďaleko, ani príliš blízko.

„Ako zvyčajne, Peggy?“ zvolal Ted s rukou na točke, pripravený načapovať jej malé čierne pivo. „A čo si dáš ty, Sam?“

„Len pomarančový džús a limonádu, prosím,“ požiadala som ho a vyhla som sa babkinu pohľadu. „Vďaka.“

„Si tu autom?“ zažartoval a ja som cítila, ako sa na mňa babka uprene díva.

„Takže si sa cez pôst vzdala aj alkoholu?“ prehodila.

Iba som prikývla. Udržať pred ňou tajomstvo bude ešte ťažšie, ako som si predstavovala, no urobím všetko, čo bude v mojich silách.

Práve som premýšľala nad novou výhovorkou, keď k nám podišla výčapníčka Suzie, mrzutá štyridsiatnička, ktorá podľa mňa nikdy neoplývala priateľskou povahou, a už vôbec nie taktom, a položila pred nás nápoje.

„Nechceš piť, aby si mohla pomôcť babke dostať sa domov, čo?“ opýtala sa.

„Ja pomoc nepotrebujem, ďakujem pekne,“ odsekla babka. „A keď budeš mať čas, rady by sme si pozreli jedálny lístok. Niežeby som ho nepoznala naspamäť,“ zašomrala si babka popod nos, keď sa Suzie odšuchtala. „Ted ho nezmenil hádam od roku tisícdeväťstosedemdesiatštyri.“

Sotva sme si objednali studené misy, už nás babkini kamaráti nútili dať si ďalší pohárik.

„Pozývam ťa na jeden, Peggy,“ volali ľudia. Ozvalo sa aj: „No tak, Peggina vnučka, čo je s tebou? Trocha vína ti neublíži.“ A vzápätí: „A čo pár kvapiek sherry? To neodmietne cez pôst ani farár!“

Poslednú poznámku utrúsil bradatý muž s červenou tvárou. Bol zhrbený, hrčovitý a vráskavý a pripomínal mi záhradného trpaslíka.

„Pamätáš si ešte starého Billyho Hendersona?“ opýtala sa babka, keď sa odvliekol späť k baru. „Býva dolu pri škole. Kedysi pracoval ako kováč. Čoskoro bude mať hádam aj sto rokov, ale stále sa sem každý deň dokáže doteperiť na pár pív. Milý starček, no akosi priveľmi obľubuje ženy, ak chápeš, čo tým myslím.“

Takmer mi zabehlo. Vážne? Asi nikto nepripomínal dedinského Casanovu menej než on. Snažila som sa vyhnať si tú predstavu z hlavy.

Ako ďalšia sa pri našom stole zastavila na pohľad prísna žena so sivými vlasmi zopnutými do neupraveného drdola.

„Nora z pošty,“ pošepla mi babka, keď k nám pristúpila.

„Ako sa máš, Sam?“ opýtala sa. Ani nepočkala na odpoveď a už mi bez okolkov rozprávala, aký má teraz ťažký život, lebo v práci znižovali „personálny stav“ a ona teraz musí „celý deň drieť za menej ako almužnu“. Nie div, pokračovala, že na zvládnutie toľkého stresu potrebuje pohárik či dva. A potom sa ma vypytovala, prečo nechcem piť, či je abstinencia v Londýne teraz v móde tak ako tie smiešne diéty, ktoré vymysleli anorektické supermodelky. Lebo ak áno, tak je rada, že v Londýne nikdy nebola a ani sa tam nechystá.

„Úbohá krava,“ zašomrala babka, len čo sa Nora dostatočne vzdialila. „No to ma podrž, vraj stres! Pošta býva otvorená len tri dopoludnia v týždni, a vraj ‚personálny stav‘? Jej pomocníčku Frances vyhodili, lebo nemajú dosť roboty pre jednu, nieto ešte pre dve. Veľká škoda. Frances pracovala oveľa usilovnejšie než Nora, to ti poviem, a oveľa veselšie. Všetkým odľahne, keď tá stará babizňa odíde do dôchodku. Jediné, čo je na nej dobré, sú jej zlaté ruky.“

„Jej čo?“

„Je dobrá v záhradkárčení a sadení. Počas súťaže o najlepšie udržiavanú dedinu robieva pre všetkých závesné košíky. Pýta za ne síce celý majetok, no ak si môžeme udržať prvenstvo, oplatí sa to.“

Práve vtedy tesne popri nás prechádzal k baru urastený mladík v rifliach a nepremokavej bunde a takmer babke prevrátil pivo. Zrejme mal naponáhlo, babka však vystrela ruku, aby ho zastavila. Pozrel na ňu s neskrývaným podráždením.

„Toto je niekto, s kým by si sa možno chcela porozprávať, Sam,“ povedala, ignorujúc jeho očividnú neochotu. „Pracuje v rovnakom odbore ako ty. Náš nový veterinár Joe Bradley.“

Mladík sa obrátil a neuveriteľne drzo na mňa zazrel.

„Toto je moja vnučka malá Sam,“ pokračovala babka pokojne, „aj ona pracuje so zvieratami, Joe.“

„Naozaj? Kde praxujete?“ opýtal sa bez štipky záujmu.

„Ach, nie som veterinárka,“ rozpačito som sa zasmiala. Nepohol ani brvou a mne sa naozaj nechcelo pokračovať, no on nepovedal nič a ja som mala pocit, že treba vyplniť ticho. „Som recepčná… na veterinárnej klinike v Londýne,“ dodala som potichu.

„Aha. Takže recepčná, chápem,“ povedal takým tónom, akoby som robila najhoršiu prácu na svete.

„Lenže vždy si sa chcela stať veterinárkou, či nie, Sam?“ poznamenala babka a tak do mňa štuchla, že mi skoro vypadla vidlička plná kapustového šalátu. „Už od útleho veku. Pamätám sa, keď si mala asi šesť rokov a našla si vtáčika so zlomeným krídlom…“

„Nuž, nepochybne ste mali zaujímavé detstvo,“ skočil jej do reči Joe, „ale obávam sa, že na takéto táraniny nemám celý deň. Niekto musí aj pracovať.“ Okato sa pozrel na hodinky. „Mám čas akurát tak na rýchly sendvič a kávu, takže ak dovolíte….“ Zvrtol sa, skôr než sme mu stihli odpovedať. Keď popri nás prechádzal, obtrel sa o mňa bundou mokrou od dažďa a zamočil mi plece.

Tvár mi horela od poníženia. „Bezočivec jeden!“ zvolala som. „Mohol aspoň predstierať záujem, keď si mu rozprávala o tom drozdovi. Vlastne počkať, zabudla som, ja som ‚len recepčná‘.“

„Asi má veľa práce,“ poznamenala babka a pokrčila plecami, „porozprávaš mu o tom nabudúce.“

Až naprší a uschne, pomyslela som si. Odmeranosť Joea Bradleyho bola ako ľadová sprcha. Aký odporný, arogantný človek. Ak ho v Hope Green počas najbližších dvoch týždňov ešte stretnem, budem ho ignorovať. S istými ľuďmi netreba strácať čas.

Nasledujúci deň som skúsila vziať Rúfusa na trochu dlhšiu prechádzku, aby som otestovala babkinu teóriu, že potrebuje iba niekoho v dobrej kondícii, kto by ho trošku rozhýbal.

Ešte sme len vyrazili z domu a už som cítila, ako mi prechádzka prospieva. Tak som sa znepokojovala tehotenstvom a Adamom, ba dokonca tým, že Rúfus je starý a nevládze chodiť, až mi starosti prerástli cez hlavu. So slzami na krajíčku som sa rozhodla, že prechádzka ma upokojí. Zahĺbená do vlastných myšlienok, s Rúfusom pomaly cupkajúcim po mojom boku, som v polovici hlavnej ulice skočila do cesty vysokému štíhlemu mužovi vo svetloružovej vetrovke. Bežal za dvoma veľkými psami, ktoré ho ťahali za vôdzky.

„Hop! Prepáčte!“ ospravedlnila som sa a rýchlo som mu ustúpila.

„Moja chyba,“ odvetil s ospravedlňujúcim úsmevom. „Mabel! Tess!“ Psy ozlomkrky uháňali ďalej a ťahali ho z miesta, kde sme stáli. Nakoniec sa obrátili a klusali späť k nám. Jeden mi skočil na nohu a nadšene vrtel chvostom, druhý Rúfusa s podozrením oňuchával. „Tieto dva sa veľmi často von nedostanú a potom mi dávajú poriadne zabrať. Ste v poriadku?“

„Jasné. Mala som sa pozerať, kade kráčam.“ Zohla som sa a pohladkala psy po hlave. „Čo je to za plemeno?“ Oba boli hnedé, jeden tmavší a o čosi väčší než druhý.

„Kríženci – Mabel pravdepodobne teriéra.“ Ukázal na svetlejšieho psa. „Ale bohvie, kto sú Tessini rodičia.“ Zasmial sa. „Mimochodom, nie sú moje. Brávam ich na prechádzky namiesto majiteľov, celý deň pracujú.“

„To je od vás pekné.“ Usilovala som sa nezízať naňho. Napriek poddajným tmavým vlasom a chlapčenskému úsmevu som podľa vrások okolo očí a podľa sivých pramienkov vo vlasoch odhadovala, že má bližšie k štyridsiatke než k tridsiatke. Nešlo mi však do hlavy, prečo sa rozhodol obliecť si ružovú vetrovku, ktorá mu bola očividne primalá.

Jedným z možných vysvetlení bolo, že je gej. No dedinka Hope Green sa mi nezdala taká pokroková.

„Ach nie, nechodím s nimi von len tak!“ zasmial sa znovu. „Je to moja práca. Teda jedna z mojich prác. Brávam na prechádzky psy ľuďom, ako sú napríklad Crowtherovci, majitelia Tess a Mabel. Sčasti preto, lebo nemám vlastného psa. A čo je podstatnejšie, sčasti preto, že momentálne nemám poriadnu prácu.“

Smutne som sa naňho usmiala. Mne taká práca pripadala krásna. Zarábať si prechádzkami so psami, na čerstvom vzduchu, bez starostí a problémov… to musí byť veľmi pekné. No skôr než som sa mohla oddať ďalšiemu snívaniu, spustil, že si takto len privyrába, aby splatil nájomné a účty, zatiaľ čo sa pokúša uspieť ako reklamný textár na voľnej nohe. Z predchádzajúcej práce ho prepustili.

„Musíte to mať ťažké,“ súcitila som s ním.

„Nuž, našťastie som sám. Oveľa horšie by bolo, keby som mal ženu a deti.“

„Áno. Máte pravdu.“

Asi teda nie je gej, pomyslela som si.

Pozrela som dolu na Rúfusa. Využíval náš rozhovor na oddych a rozvaľoval sa na chodníku. Typický Rúfus. Usmiala som sa.

„Asi by som sa mala pohnúť, skôr než zaspí!“

„Idem späť do dediny. Pridám sa k vám, ak môžem. Prepáčte, že som vás unudil svojimi životnými problémami.“

„Nič sa nestalo. Aj ja mám psy veľmi rada. Raz by som chcela mať vlastného.“

Keď sme vykročili, všimla som si, ako ma uprene sleduje. „Ste tu nová? Váš pes mi je povedomý, ale…“

„Rúfus patrí mojej babke. Peggy – býva v ružovej chalupe na Meadow Croft, hneď za dedinským parkom. Ja som jej vnučka Sam. Prišla som len na dovolenku.“

„Peggy, samozrejme, poznám. Milá dáma. Tak teda, teší ma, Sam. Ja som David.“ Odmlčal sa a pokúsil sa mi podať ruku, čo sa mu však nepodarilo, keďže ho psy takmer prevrátili. Znovu sme sa rozosmiali a ja som si uvedomila, že sa mi páči.

Chvíľu sme mlčky kráčali a potom vyhŕkol: „Nechcem byť príliš dotieravý, ale nestalo sa ti nič?“ zatykal mi. „Ja len, že keď sme do seba skoro narazili, zdala si sa byť duchom úplne inde. Asi ma do toho nič nie je. Prepáč.“

Vzdychla som. Neuvedomovala som si, ako ľahko sa mi dá rozrušenie vyčítať z tváre. „Nie, nič sa nestalo. Nič mi nie je, naozaj. Len sa bojím o chudáčika Rúfusa. Ako vidíš, ťažko sa mu chodí. Viem, že to znie hlúpo a jednoducho by som ho mala vziať k veterinárovi, lenže…“ zarazila som sa. Nechcela som spomenúť Joea, veterinára z hostinca.

„Ach, náš nový veterinár. Chápem,“ zašomral trochu podráždene.

Prekvapene som sa k nemu obrátila. Zrejme nie som jediná, na koho Joe Bradley neurobil dobrý dojem. David si odkašľal, usmial sa a pokračoval: „Prepáč, nevšímaj si ma, nemám toho chlapíka veľmi v láske.“ Zaváhal a potom zanietene dodal: „Vlastne si myslím, že je totálny sviniar.“

Zachichotala som sa. „Priznám sa, mám z neho rovnaký pocit. Očividne neoplýva šarmom, však?“

„Ale treba uznať, že vo zvieratách sa vyzná. A to je asi najpodstatnejšie. S ľuďmi však zjavne zaobchádzať nevie.“

„Asi nie.“

Prišli sme ku kostolu. Zastala som na začiatku chodníka vedúceho k lúke a povedala: „Tak teda, my ideme týmto smerom.“ Vykročila som na cestičku, no ešte som sa obrátila a opýtala sa: „Máš rád ružovú farbu?“

„Prosím?“ Potom sa pozrel na vetrovku a rozosmial sa. „Aha! To je stará vetrovka pani Crowtherovej. Nečakal som, že dnes bude tak chladno, a nechcelo sa mi vracať domov, nuž som si ju požičal. Visela na dverách. Hádam jej to nebude prekážať.“

Aj ja som sa rozosmiala, teraz už všetko dávalo zmysel. Keď som sa bližšie prizrela, bolo jasné, že vetrovka je dámska.

„Rád som ťa spoznal, Sam,“ rozlúčil sa a pokračoval svojou cestou.

Rozhodla som sa ísť chodníkom cez lúku zo zadnej strany kostola, no keďže sa naša malá prechádzka takto pretiahla, Rúfus došiel len po schodíky, ktoré oddeľovali lúku od kostola a potom sa začal vliecť, lapal dych a pohŕdavo na mňa zazeral, akoby ma varoval, nech nepočítam s tým, že po nich vylezie.

Pozorovala som ho a premýšľala, či by sme prechádzku nemali ukončiť, no rozhodla som sa, že sa ho ešte raz pokúsim presvedčiť, aby šiel ďalej. Povzbudivo som potľapkala po schodíku a s nádejou som ho pobádala: „Vyskoč, chlapče!“

Zrazu som za sebou začula niekoho zamrmlať: „Podľa mňa ho nepresvedčíte.“

Najprv som sa od ľaku strhla, no len čo som sa spamätala, spoznala som, komu ten hlas patrí, a v duchu som vzdychla. Jemu.

„Je mi to jasné,“ odvetila som, čo bolo trochu smiešne, keďže som stále tľapkala po schodíku.

„Zdá sa, že je hotový,“ dodal Joe Bradley. „Budete ho musieť na druhú stranu preniesť.“

„Nebudem, proste pôjdeme domov,“ odvrkla som, jemne poťahujúc Rúfusovu vôdzku. „No tak, chlapče, ide sa domov.“ Nemala som najmenšiu chuť strácať čas rozhovorom s jediným nepriateľským človekom v Hope Green.

Len čo som vyrazila k cintorínu, s prekvapením som zistila, že ide za mnou. Nemohla som sa ubrániť poznámke: „Nechceli ste náhodou ísť opačným smerom?“

„Nie. Zazrel som vás z cesty a napadlo mi, že vám s ním bude treba pomôcť. Rúfus, však?“

„Áno,“ odvetila som vyvedená z miery. „Tak teda vďaka, ale pomoc nepotrebujem.“

„Vyzerá zmorene. Asi by ste mali dnešnú prechádzku ukončiť.“

„Vďaka za radu,“ precedila som cez zuby, „ale dokážem si s ním poradiť aj sama. Pracujem na veterinárnej klinike.“

„Áno, ale hovorili ste, že len ako recepčná…“ odmlčal sa a oči sa mu zvláštne zaleskli. Navyše sa usmieval, čo ma rozzúrilo.

Myslí si, aký je múdry. A zase to jeho „len recepčná“. Chcela som mu na to niečo odseknúť, no zrazu som s hrôzou pocítila, ako sa mi do očí tisnú slzy. Nie preto, lebo sa ten nafúkanec správal drzo – nie, zvládnem oveľa viac. Rozcitlivelo ma, že mi Joe pripomína Rúfusov pokročilý vek. Sedel mi pri nohách a vyzeral tak bezmocne. Srsť na tvári mal posiatu šedinami, ťažko dýchal a úpenlivo na mňa pozeral, akoby hovoril: „Prosím, poďme už domov.“

Dočerta, zanadávala som v duchu. Moje hormóny sa zbláznili. Budem ďalších osem mesiacov precitlivená a uplakaná? Utrela som si rukavicou oči a odvrátila pohľad v nádeji, že Joe si nič nevšimne, ale asi som to neurobila dosť rýchlo, lebo sa opýtal: „Určite vám nič nie je?“

„Áno,“ potiahla som nosom. Pripadalo mi obzvlášť trápne fňukať pred niekým, ako je on. „Nič mi nie je. Lenže… babka by bez Rúfusa bola stratená. Ak sa mu niečo stane…“ Nazlostene som v duchu hromžila. Načo mu to, preboha, hovorím? Aj tak mu to je jedno. Možno zvieratá ani nemá rád. Celkovo pôsobil bezcitne a ľahostajne. Povolanie, čo si vyžaduje určitú mieru starostlivosti, sa pre takéhoto človeka javilo ako veľmi zlý výber.

Chvíľu popri mne mlčky kráčal a potom trochu tichšie, no stále odmerane navrhol: „Ak chcete, môžem sa naňho zajtra v ordinácii pozrieť. Ak stará mama súhlasí. Zajtra ráno o desiatej?“

„Ďakujem,“ vyjachtala som.

„A čo sa týka tej poznámky o recepčnej,“ pokračoval, „povedzme, že som doposiaľ s recepčnými nemal dobré skúsenosti, aspoň nie s tou súčasnou.“

„Vďaka,“ dostala som zo seba.

Čo som si myslela? Nenávidela som sa za svoj slabošský previnilý tón. Veď si len vybavoval kšeft. Ani zďaleka nešlo o vľúdnosť či ohľaduplnosť. A tá poznámka o recepčných? Dosť úbohý pokus o ospravedlnenie!

Kým som prišla domov, prestala som plakať, čo bol celkom výkon. Premýšľala som nad rozhovorom s Davidom, pripadal mi ako závan čerstvého vzduchu. Rozveselil ma. Aspoň na chvíľu, kým som nenatrafila na Joea Bradleyho. No hoci sa obe stretnutia od seba značne líšili, niečo mali spoločné: takmer som zabudla na obavy z tehotenstva. A hoci som si to nechcela priznať, takmer som zabudla aj na Adama.

PIATA KAPITOLA

Daisy-May, recepčná z veterinárnej ambulancie v Hope Green, mala napriek neprimerane detskému menu a povahe minimálne šesťdesiat rokov. Keď som ráno dorazila do ambulancie s nešťastným Rúfusom, tíško skučiacim na protest proti dezinfekčnému pachu, práve sa venovala klientovi s hlodavcom. Očividne sa jej nepáčil. Ustavične na jeho klietku vrhala úzkostlivé pohľady, akoby z nej mal čochvíľa utiecť. Zopár minút som ju nečinne sledovala a premýšľala, ako by si asi poradila s tým doráňaným vlčiakom, z ktorého mi pred týždňom prišlo nevoľno. Popravde by sa asi zachovala oveľa horšie než ja.

Odrazu sa dvere na ordinácii rozleteli a zjavil sa v nich Joe. „No, poďme, poďme!“ vyštekol na mňa. „Vyhradil som si pre vás čas medzi objednanými pacientmi, nemôžem sa s vami zdržiavať.“

„No dovoľte!“ ohradila som sa nahnevane. „Ja som prišla načas!“

„Prepáčte, pán doktor,“ zajachtala Daisy-May nervózne a tvár jej zaliala červeň. „Mala som plné ruky práce s tým potkanom a nevšimla som si, že váš pacient na desiatu je už tu.“

„Jasné. Poďte teda ďalej,“ prikázal mi iba o trochu zmierlivejším tónom a podržal mi dvere.

Ani sa neospravedlnil. Keby sa babka o Rúfusa nebála, rovno by som sa zvrtla na podpätku. Len ťažko som ovládla rozčúlenie. Vo chvíli, keď sa za nami dvere ordinácie zatvorili, sa však z Joea Bradleyho na moje prekvapenie stal úplne iný človek.

„Ahoj, chlapče,“ prihovoril sa Rúfusovi mäkkým, chlácholivým hlasom. Zasmial sa a kľakol si k nemu na podlahu, pohladkal ho po hlave a poškrabkal za ušami. „Ako sa máš, starký? Už nie si najmladší, čo? Tak sa na teba pozrieme.“

S nepatrnou pomocou mladej sestričky, ktorá ho veľmi nápadne pozorovala spoza mihalníc, Rúfusa zdvihol na vyšetrovací stôl a pustil sa do prehliadky. Stiahol si z krku fonendoskop a počúval mu srdce.

„Zdá sa, že mu nie je nič, čo by v jeho veku nebolo bežné,“ skonštatoval a znovu si fonendoskop zavesil na krk. „Dnes nepôsobí tak zadychčane ako včera,“ poznamenal a prevŕtal ma pohľadom. „Ak ste nespozorovali kašeľ, povedal by som, že ho unavuje skôr vysoký vek než niečo horšie. I keď má miernu nadváhu. No ak máte pocit, že sa zadýchavanie a spomaľovanie v poslednom čase výrazne zhoršilo, môžeme urobiť EKG alebo röntgen hrudníka. Opýtajte sa starej mamy, a ak bude súhlasiť, zastavte sa s ním znova. Zatiaľ dajte pozor, aby sa neprejedal. A zadné laby má trochu stuhnuté, takže jedna alebo dve krátke prechádzky mu prospejú viac ako dlhé. Určite nijaké schody,“ dodal s ledva badateľným náznakom úsmevu.

Čakala som na sarkazmus, no zdalo sa, že nepríde.

„Si dobrý starký, však, Rúfus? Všetko je v najlepšom poriadku,“ pokračoval, znovu ho pohladkal po hlave a – áno, usmial sa naňho. Rúfus na neho veselo ceril zuby, tak ako to dokážu len španiele. Vrtel chvostom a vyplazoval jazyk, chcel tohto nového človeka, ktorý sa mu tak pekne venoval, vyoblizovať.

„Pomôžem vám ho zložiť, pán doktor?“ opýtala sa sestrička s prihlúplym úsmevom.

Znovu som sa na ňu kradmo pozrela. Vyzerala na osemnásť, hoci musela byť staršia, a vo vlasoch mala ružové pramienky. Sotva ju bral na vedomie. Chuderka, pomyslela som si, je doňho zaľúbená. A potom som sa znovu zadívala na Joea a premýšľala, čo na ňom, preboha, vidí. Bol vysoký a mal široké plecia, to je pravda, no nepôsobil práve mužne ako nejaký romantický hrdina. Mal krátke strapaté popolavé vlasy, a buď si nechával narásť bradu, alebo nemal čas sa oholiť, no keď Rúfusa naposledy pohladkal a zdvihol pohľad, ohromil ma hlbokými hnedými očami – sálalo z nich prekvapivé teplo. Rýchlo sa však vytratilo, keď sa naše pohľady stretli, akoby ho nahnevalo, že sa naňho pozerám.

„Zaplatíte Daisy-May a dá vám diétny plán, môžete sa ním riadiť,“ povedal stroho. „Ak sa vám alebo starej mame niečo nebude pozdávať, pokojne príďte znovu.“

Cestou k babke som uvažovala, čím som ho zase rozčúlila, zároveň som sa však cítila hlúpo, že sa tým vôbec trápim. Vari som nemala dosť starostí aj bez náladovosti Joea Bradleyho? Záležalo vôbec na tom, či sa správa ako namrzenec alebo… ukazuje druhú stránku svojej povahy ako nežný obor, čo sa venuje zvieratám, ktoré očividne zbožňuje? Bol pre mňa záhadou, zvláštnou zmesou osobností, no prečo by ma mal vôbec zaujímať, ak len nie preto, aby som nemyslela na svoje rovnako zmiešané pocity z Adama?

Ako som dúfala, pobyt v Hope Green ma pomaly upokojoval – špecifický dedinský pokoj, prívetivé úsmevy a klebetenie, miernejšie životné tempo. Dokonca aj moje podvedomé obavy o Rúfusa a babku – darmo ma opakovane presviedčala, že sa bez dedka necíti osamelo – mi istým spôsobom pomáhali zabudnúť na väčšie starosti. Vedela som však, že nezmiznú úplne. Len som si od nich vzala voľno a po návrate domov sa znovu objavia. Čo budem robiť s dieťaťom? A s Adamom? Kým som bola preč, telefonovali sme si, lenže naše rozhovory pôsobili afektovane, ako keď sa rozprávajú vzdialení príbuzní, ktorí sami nevedia, čo ich vlastne ešte spája. A mohla som za to ja. Tak veľmi som sa usilovala nepovedať mu o dieťati, až som zo seba nedokázala dostať takmer nič.

„Čo si o tom všetkom myslíš ty, Rúfus?“ pošepla som mu do ucha, keď sme odpočívali na lavičke pri ceste. Hlavu mi položil do lona, krútil chvostom, krásne dôverčivé oči upieral na mňa. „Vieš si ma predstaviť ako mamičku? Išlo by mi to?“

Pritisol sa ku mne ešte bližšie a ticho zaskučal, akoby mi rozumel. Pohladkala som ho po hlave a on sa mi ňufákom obtrel o kolená. Ako šteniatko bol hotový postrach. Vôbec starých rodičov neposlúchal, pravidelne im obhrýzal topánky, vankúše, koberce, všetko, čo sa dalo. Malý nezbedník sa upokojil, až keď sa s ním poriadne vyšantili. Niekedy keď v spánku pochrapkával a mykal sa ako všetky psy, rozmýšľala som, či si na tie dni pamätá. Dni, keď prekypoval energiou a uháňal pred nami cez polia, skákal do potôčikov, rútil sa do tŕnistých porastov za králikom či bažantom a vracal sa domov zablatený od ňufáka až po chvost, pripravený zhltnúť všetko, čo pred neho postavili, vrátane maškŕt a lahôdok, ktoré mu babka nikdy nedokázala odoprieť.

Odteraz sa oňho budeme musieť starať lepšie. Nijaké maškrty ani zvyšky z obeda. Nasadíme mu diétu, budeme ho brávať na kratšie prechádzky. Urobíme čokoľvek, aby s babkou mohol ostať dlhšie. Ostávalo mi len dúfať, že to zaberie.

V rámci Rúfusovho nového cvičebného režimu som ho nasledujúci deň vzala na krátku prechádzku do obchodu. Babka šla na faru na pravidelný krúžok „pletenia a klebetenia“, kde so všetkými kamarátkami z dediny plietli hračky, čiapočky a oblečenie pre bábätká, ktoré sa chystali predávať na letných dedinských slávnostiach. Volala aj mňa – „prospelo by ti naučiť sa niečo užitočné“ –, čo ma donútilo zamyslieť sa, či podľa nej v Londýne vediem úplne záhaľčivý, nebezpečný a nezdravý život. Keď som jej povedala, že na to, aby ma naučila pliesť, dva týždne ani zďaleka nestačia, nesúhlasne odfrkla, pokrútila hlavou a dala mi napoly vážnu prednášku o tom, ako dnešné dievčatá nevedia poriadne variť, pliesť, šiť záclony a dokonca ani prišívať gombíky, a zakončila ju ako zvyčajne: „Ale ja sa nestarám. Mňa do toho nič, som len tvoja stará mama.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Veterinár z Hope Green.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.