Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Martina Solčanská

Autor: © Martina Solčanská

Obálka: © Adriána Švarná

Korektúra: Jana Blankovská

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017, druhé vydanie

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB:978-80-8197-084-9

ISBN MOBI:978-80-8197-085-6

Bol to jeden z najúbohejších barov v istom schátranom, zabudnutom predmestí Detroitu. Možno tu pred rokmi sedával Charles Bukowski, a keď sa už nenašiel nikto, kto by mu zaplatil pijatiku, vyšiel pred bar, ľahol si na zem a čakal, kým poňho príde smrť. A možno tu teraz sedí budúci Bukowski a čaká na svoju múzu. Miestnych kurvičiek je tu dosť. Prídu do baru, otrčia svoje predky a zadky a čakajú, kto sa na ne ulakomí. Veď potrebujú z niečoho žiť. Zaplatiť nájom, pichnúť si drogu či nakŕmiť deti. Pasáka nemajú, bar je špecifický tým, že v ňom vládne akési rodinné spoločenstvo, usadlíci si navzájom pomáhajú. Možno aj preto tu Jennifer skončila. Práve si lenivo navliekala podväzky. Zbadala dierku a nahlas zahrešila – aby si kúpila nové. Nemá na nové. Srať na to. V prítmí baru to aj tak nikto nezbadá. Hneď sa o ňu začne niekto obtierať a slintať. Keď pocíti, že chlap má stoporený úd, zatiahne ho do niektorej z izieb vzadu. Styk nikdy netrvá dlho, chlapi, čo sem chodia, chcú len zasunúť a vysunúť. Jennifer pri tom často myslí na rôzne veci. Včera napríklad myslela na to, že ako dieťa milovala motýle a chcela ich neustále chytať do sieťky. A raz dostala neodolateľnú chuť na tiramisu. Také pravé talianske tiramisu, ktoré sa vláčne rozpúšťa na jazyku a vy sa ho neviete dojesť. Ledva čakala, kým zákazník skončí, a utekala si ho kúpiť do najbližšieho motorestu. Vedela, že ak ho aj dostane, bude to len umelá náhrada, ale jednoducho musela. So zákuskom v ruke si sadla pred motorest a hltavo jedla. Odjakživa rada jedla, tešila sa, keď mala pred sebou hromadu dobrého jedla. Našťastie sa to na jej postave neodzrkadľovalo. Jennifer sa na seba zahľadela do puknutého zrkadla. Striaslo ju. Bol január a v ich provizórnej prezliekarni bola riadna zima. O chvíľu ju čaká jej „číslo“. Prejde do baru, poprechádza sa a počká, kto bude mať záujem. Sem-tam urobí menší striptíz. Jennifer naďalej skúmavo hľadela do zrkadla. Prešla si dlaňami po prsiach, polozahalených v čiernej sieťkovej podprsenke. To bol jej majetok. Mala sa spýtať otca, po kom ich zdedila. Komu z predkov má za ne ďakovať? Dve veľké tvrdé šťavnaté jablká. Chlapi sa ich nevedeli nabažiť, chlapi mali pred nimi úctu až posvätnú bázeň, chlapi koktali, že v živote úchvatnejšie prsia nevideli. Dotknúť sa ich, zaboriť do nich tvár a v tej chvíli strácajú hlavu. Jej prsia. Jej vstupenka do neba. Či do pekla? Roztvorili sa dvere a zjavila sa v nich Shannon. Tiahlo jej na štyridsiatku, prsia i zadok jej už ovísali, no ešte stále mútila chlapské mozgy. K Jennifer prechovávala materinský cit. Nešlo jej do hlavy, ako mohlo inteligentné dievča takto skončiť. Prečo sa sem zahrabala? Prečo nebojuje? Toto nemôže byť jej konečná stanica.

Jennifer sa obrátila k Shannon: „Nekefuješ?“

„Je mŕtvo,“ prostitútka sa zviezla na stoličku a v rukách sa jej mihla cigareta.

Na Jenniferinej tvári sa objavil tragický výraz. „To nie,“ zakvílila, „potrebujem si zarobiť. Zaplatiť za nájom, dlhujem už druhý mesiac. Vyhodia ma, ak tento víkend nezacálujem. Už len zopár dolárov.“

„Požičala by som ti, ale vieš, že som dala sestre na nové auto,“ Shannon ospanlivo zatvárala oči.

„Viem, veď ani od teba nepýtam. Stále ma ťaháš z nejakých sračiek.“ Jennifer horúčkovito premýšľala – má obehať všetky supermarkety, či ju niekde nezoberú? Z jedného ju nedávno vyhodili. Pravidelne chodila neskoro do práce. Bodaj by nie, keď každú noc rozťahuje nohy. A za to rozťahovanie dostáva viac ako v obchode, takže bolo rozhodnuté, ktorej práci dá prednosť.

„To sa tam nikomu nepostaví?“

„Nie, hovorím ti, že je tam mŕtvo. Možno jednému…“

„Komu?“ v Jenniferiných očiach zablikali ohníčky. Komu? Väčšinu chlapov už poznala. Aj ich chute, polohy, úchylky, stále dokola tie isté čísla.

„Nepoznám ho, je nový,“ Shannon zahasila cigaretu a pohľadom pohladkala Jenniferino telo. Ak by niekedy mala ochutnať ženu, tak iba túto. Žiadny chlap nedokáže oceniť jej nádherné prsia. Chlapi len ničia, driapu, ona by ich hladkala, bozkávala a maznala sa s nimi až do skončenia sveta.

„Nový? Ako vyzerá?“

„Vyzerá sakramentsky dobre.“

„Sakramentsky dobre?“ zopakovala Jennifer nechápavo. Kto tu už len môže vyzerať sakramentsky dobre? Všetci sú z jednej stoky.

„Nie je miestny, určite,“ Shannon sa na okamih odmlčala, „možno chce skoncovať so životom a prišiel sa sem naposledy opiť. Je v obleku, v poriadne drahom obleku, to ja poznám. Má tmavé vlasy a akýsi šialený pohľad. Ale nedíva sa na teba, len tak pred seba.“

„Je to nejaký úchyl alebo mu už nestojí?“

„Neviem, choď sa naňho pozrieť,“ Shannon držala v prstoch ďalšiu cigaretu. Jej mama i stará mama umreli na rakovinu pľúc. Ju čaká rovnaký osud, o tom je presvedčená. Keďže to chce mať čím skôr za sebou, tak tomu osudu ochotne pomáha.

Jennifer ho zazrela hneď. Nedalo sa ho nezbadať. Pekný muž. Udržiavaný, stavaný. Čo, dopekla, robí v tejto diere? Asi sa sem naozaj prišiel spiť k smrti. Alebo práve načapal svoju ženu, ako si to rozdáva s jeho najlepším priateľom, a teraz nevie, čo robiť. A tak chľastá. Pomaly prešla popred neho. Zaregistroval ju? Nevie. Shannon mala pravdu. Má šialený pohľad a hľadí kamsi do prázdna. Jennifer sa zavlnila v rytme tichej hudby, ktorá znela len na dotvorenie atmosféry. Rukami si hladila prsia. Toto určite zaberie. Ešte sa nestalo, žeby to nezabralo. Chlap sa na ňu so záujmom zadíval. Vedela to. Bude kefovačka. Odvedie si ho hneď? Počká, či chlap vstane. Nevstáva. Jennifer sa otočila a predviedla mu svoj zadok v krátkej sukienke. Ihneď vycítila, že ten ho nezaujíma, chce vidieť jej kozy. A tak si opäť hladila prsia pod jeho skúmavým pohľadom. Bradavky jej tvrdli, pocítila náhlu slabosť. Čo je toto za chlapa? Uprený pohľad, ústa stisnuté do úzkej čiarky, na tvári nepoznať žiadnu emóciu. Tak chceš ma či nie? Ak má byť úprimná, je to asi najkrajší chlap, akého v živote videla. Tomu by dala aj zadarmo. Ale je divný.

Opäť sa k nemu otočila chrbtom. „Rozopnete mi podprsenku?“ navrhla mu. Akosi cíti, že tento chlap nemá rád zákruty, treba s ním hovoriť priamo.

Podprsenka bola v sekunde rozopnutá. Ten má prax, prebehlo jej hlavou. Prsia si zakryla jednou rukou a v druhej držala podprsenku. Zvrtla sa k nemu a očarujúco sa naňho usmievala. Nereagoval. Tak čo, pôjdeš či nepôjdeš? Jennifer sa naďalej vlnila v rytme hudby a zakrývala si prsia. Boli veľké, kypeli. Tak mu ich teda ukáže. Stiahla ruku a pozorne sa mu zadívala do tváre. Zacítila, že na okamih zamrel. Pocítila chuť víťazstva. Ona vždy vyhráva, pretože rozmýšľa hlavou, kým on vtákom. Chlap siahol do náprsného vrecka a vytiahol niekoľko pokrčených bankoviek. Jennifer sa pousmiala. Tak ty chceš platiť už aj za toto úbohé číslo? Čo mi dáš za to, keď ti ho poriadne vyfajčím? V rozkroku zacítila jeho prsty. Mykla sa. Ani nezbadala, kedy sa tam dostal. Chlap ju pomaly pohladil po pyskoch a potom šikovne zasunul bankovky pod nohavičky. O chvíľu už jeho ruky zvierali pohár. Koniec? Jennifer nevedela, čo robiť. Tomu chlapovi istotne už roky nestojí.

„To je pre vás,“ podala mu podprsenku. Chlap si ju vzal a položil na stôl. Jennifer chýbať nebude, aj tak už bola stará. Nech si ju nechá na horšie časy. Lepšie už určite nebude…

Shannon našla sedieť v nezmenenej polohe, zahalenú v oblaku dymu.

„Aj ty si späť,“ krivo sa usmiala a zrakom opäť prechádzala po Jenniferiných prsiach. Tá si ich už šikovne skryla pod tričko.

Oprela sa o rozheganý stôl: „Snažila som sa zbaliť toho cudzinca.“

„A nestojí mu,“ sucho skonštatovala Shannon.

„Som presvedčená, že stojí, len má nejaký problém. Mal záujem, hoci sa tak netváril.“

„Tak prečo si tu?“

„Neviem,“ Jennifer si vyhrnula sukňu a siahla do nohavičiek, „dal mi nejaké prachy a…“ stíchla.

„Čo je?“ Shannon vymrštilo zo stoličky, keď zbadala, ako Jennifer zbelela tvár.

„Ten chlap mi dal štyristo dolárov,“ vydýchla, keď si uvedomila, že v rukách drží štyri sivozelené papiere.

„Ukáž,“ Shannon jej vytrhla bankovky z rúk. Obrátila ich proti slabému svetlu žiarovky. „Sú pravé?“

„Štyristo dolárov,“ zopakovala Jennifer viac-menej pre seba.

„Choď za ním!“ razantne povedala Shannon a vtisla stále omráčenej Jennifer peniaze späť do dlane.

„Nechcem s ním pichať,“ povedala Jennifer, keď sa spamätala.

„Ale budeš.“

„Sama si povedala, že mu nestojí.“

„Tak mu ho poriadne vylížeš. Dal ti štyristo dolárov za to, že si mu ukázala kozy, koľko ti dá za to, keď si ho strčíš do úst?“ Shannon vytláčala Jennifer z miestnosti.

„Nepotrebujem s ním liezť do postele. Mám na nájom, nemusím na sebe natriasať žiadneho čuráka.“

„S tým jeho výzorom by som mu dala aj zadarmo,“ Shannon pootvorila dvere a vystrčila kamošku von. Jennifer napadlo, že to isté si pomyslela pred chvíľou aj ona.

Chlap naďalej sedel pri pohári, mal ho opäť plný. Ktovie, koľký v poradí? Možno je už sťatý ako pes. A na stole ďalej ležala aj jej podprsenka.

„Neviem, či ste si nepomýlili bankovky,“ prihovorila sa mu Jennifer.

„Nie, viem, koľko som vám dal.“ Chlapík sa postavil a ukázal na stoličku. Džentlmen, usmiala sa v duchu Jennifer. Podľa hlasu usúdila, že nie je opitý.

„Čo si dáte?“ spýtal sa, keď sa usadili.

„Barman vie,“ odpovedala koketne.

Chlapík ukázal na Jennifer a barman, ktorý dvojicu celý čas sledoval, prikývol. Zlatúšik Johnny, pomyslela si Jennifer. Mala pocit, že ju tajne miluje.

„Ako sa voláte?“

„Jennifer.“

„Jennifer a ďalej?“

„McClainová.“

„Môžem vám hovoriť Jen?“

Jennifer nemala rada túto skratku svojho mena, ale bude to len na jeden večer, takže to vydrží. So širokým úsmevom prikývla.

„Koľko máte rokov, Jen?“

„Vy ste fízel?“ zaútočila.

Chlapík sa pousmial: „Nie, nie som fízel.“ Johnny sa zjavil pri stole a postavil pred ňu jej obľubené martini. Pozrel na cudzinca. Nebol mu sympatický. Je tu prvýkrát, dúfal, že aj posledný. Nemal z neho dobrý pocit.

„Tak čo sa staráte?“ Jennifer sa rozhodla hodiť koketnosť za hlavu a pokračovať v útočení. Ten chlap je naozaj divný.

„Keď už som vám dal toľko peňazí, nemôžem o vás niečo vedieť? Napríklad, koľko máte rokov?“

„Dvadsaťjeden,“ hlesla.

„Už ste dospelá?“

„Áno, som,“ Jennifer vytiahla z martini olivu a zahryzla sa do nej, „ste policajt.“

„Nie, nie som policajt. Čo tu robíte?“ muž sa odsunul od stola a oprel sa o operadlo stoličky. Žiadny náznak, že by túžil po jej blízkosti. Preniknúť do jej osobnej zóny. „Nevyzeráte ako kurva.“

Jennifer hrklo. „Zarábam si na život.“

„Ide to aj iným spôsobom.“

„Tento mi asi najviac vyhovuje. Je to najrýchlejšia cesta k peniazom.“

„Čo všetko ste ochotná spraviť pre peniaze?“ Neznámy si odpil a pohľadom sa vpíjal do jej tváre.

Jennifer nerozumela situácii, do ktorej sa dostala. Ešte nikdy sa so žiadnym chlapom v tomto bare nebavila na takúto tému. O chvíľu začnú diskutovať o tom, či Boh existuje, alebo nie. „Prišla som sem, aby som si zarobila na školu.“

„Na školu?“ na jeho tvári sa mihol záujem.

„Áno, študovala som. Chcela som byť novinárkou. Ale došli peniaze… a tak som skončila tu.“

„Prečo práve novinárkou?“

„Pretože otec bol novinár,“ odvrkla.

„Váš otec vie, že ste tu?“

„Nie, nevie. Je mŕtvy,“ Jenniferin hlas zastrel smútok. Ani po mesiacoch to neprebolelo. Keby ocko videl, čo sa stalo s jeho malou Jennie… Keby žil, nerobila by to!!! Dúfala, že mu Boh nedovolí dívať sa na ňu. Otec je istotne pri Bohu. Bol to dobrý človek, vychoval ju správne, len ona…

„A matka?“ dobiedzal do nej.

„Tú som nepoznala, umrela krátko po mojom narodení.“ Jennifer nechápala, prečo sa tomuto mužovi spovedá zo svojho života. Muži sa občas zdôverujú práve im – kurvám, ale teraz sa spovedá ona.

„Čo tá škola?“

„Vrátim sa na ňu, keď budem mať peniaze.“

„Máte talent?“

„Mám, po otcovi. Otec bol vynikajúci reportér. Precestovali sme celý svet. Boli ste niekedy v Moskve?“

Muž pokrútil hlavou.

„Krásne mesto, ocko mal rád komunistickú atmosféru, zástupy čakajúce na zabalzamovaného Lenina. Alebo aj Čína, tisícky šikmookých tváričiek s červenými šatkami, nadšené pochody, vygumované mozgy...“

Muž sa rozosmial, Jennifer to opäť zmiatlo. Naozaj ho toto zaujíma?

„Otec napísal zo svojich ciest aj knihu, dosť sa z nej predalo.“

„Tak prečo nemáte peniaze?“

„Pretože ocko nevedel šetriť.“ Jennifer sa v hlave vynorili otcove bláznivé nápady. Mali peniaze? Chodili sa najesť do najdrahších reštaurácií v meste, na desiate narodeniny jej kúpil desať plyšových medveďov, desať opíc a desať slonov. A o mesiac jedli suché hrianky.

Chlap sa naklonil cez stôl. Tak predsa chce zasúvať! „Jen, čo keby som vám ponúkol prácu?“

„Akú prácu?“ uškrnula sa.

„V redakcii.“

„Nebudem fotiť akty,“ vyletelo z nej a zdvihla sa na odchod. Stačilo. Tento chlap je naozaj akýsi špecifický druh úchyla.

Muž sa rozosmial: „Žiadna kefovačka. Seriózna novinárska robota.“

„Kde?“

„V New Yorku, názov novín vám asi nič nepovie, ale je to seriózny plátok.“

„Robíte si srandu?“ Váhala. Sadne si späť alebo sa vráti k Shannon? Dnešný večer zarobila viac, ako si predstavovala. Nepotrebuje tu strácať čas. Ide sa domov vyspať.

„Nerobím si srandu,“ muž sa naďalej pokojne usmieval. Postavil sa, vytiahol zo zadného vrecka nohavíc peňaženku a z nej vizitku. Podal jej ju: „Zavolajte mi, keď prídete do New Yorku.“

„Prečo by som to robila?“

„Pretože je to vaša životná šanca.“

Jennifer naňho pochybovačne hľadela. Doriti, idú pichať alebo tu budú ešte dlho postávať?

„A čo za to chcete?“ spýtala sa po chvíli.

„Nič.“

Rozosmiala sa: „Nič? Nechcete ma ani poriadne pokefovať?“

Muž mal stále na tvári zhovievavý úsmev: „Nie. Som ženatý.“

„V tomto bare to väčšine mužov neprekáža.“

„Ale mne áno,“ zvrtol sa a odchádzal.

„Podprsenka!“ skríkla.

Načiahol sa a kúsok čiernej bielizne si strčil do vrecka obleku.

Jennifer rýchlo pozrela na vizitku: „Jack Kilmer?“

„Áno, tešilo ma.“

Jack vošiel do redakcie. Nemal to tu veľmi rád. Chodil sem len vo výnimočných prípadoch. Pohľadom prebehol po obrovskej miestnosti plnej hmýriacich sa ľudí. Hľadal Frankovu lysinu. Ten akoby bol spojený pupočnou šnúrou s priateľom z detstva, hneď pocítil, že ho hľadá. Obrátil sa a rukou mu naznačil, že má ísť do jeho kancelárie. Jack sa rýchlymi krokmi vybral do Frankovho útočiska. Naozaj to tu nemal rád. Dúfal, že nebude musieť na Franka dlho čakať.

„Rád ťa vidím,“ Frank žoviálne potľapkal priateľa po pleci a rýchlo sa usadil do svojho šéfredaktorského kresla. Vedel, že Jack má naponáhlo a určite mu hneď povie, prečo prišiel. Nikdy nestrácal čas. Tušil, že ide o niečo výnimočné. Inak by sem nechodil.

„Aj ja ťa rád vidím,“ Jack sa pousmial. Franka mal svojím zvláštnym spôsobom rád. Bol to jeho najlepší priateľ. Vlastne jeho jediný priateľ. „Príde ti sem jedno dievča. Tak ju niekam strč.“

Frank sa v duchu ušknul – žiadne zbytočné úvodné frázy.

„Aké dievča?“

„Nepoznáš ju,“ lakonicky odpovedal Jack a poobzeral sa po miestnosti. Zahádzaná knihami, papiermi. Nikdy týmto písalkom nerozumel, ale majú veľkú moc.

„Kto je to?“

„Jedna treťotriedna detroitská šľapka.“

„Jack!“ Frank skríkol a vzápäti sa zarazil. Od redakcie ho oddeľovala len tenká lepenka a sklo. „Jack,“ zopakoval, „ok, viem, že ti to tu patrí, ale ak má redakcia fungovať, nemôžeš sem poslať nejakú štetku z ulice, len preto, že ti ho dobre vyfajčila.“

„Nevyfajčila mi ho.“

„Tak…“ Frank sa zasekol.

„Hovorím ti, niekam ju strč.“ Jack bol pokojný. Naučil sa, že pokojným chladným tónom dokáže viac než hysterickým krikom. A ľudí jeho chlad desil.

„Kávu si viem uvariť aj sám.“

„Vie písať... aspoň to tvrdí.“

„Kedy sem príde?“ Frank rezignoval. Vedel, že je zbytočné mrhať energiou. Jacka aj tak nepresvedčí, ak sa už rozhodol, nepohne s ním nič.

„Neviem,“ Kilmer bol opäť lakonický.

„Akože nevieš?“ Frank sa zahľadel do redakcie. Videl, že ľudia nenápadne sledujú, čo sa deje v jeho kancelárii. Jacka tu nikto nemal rád. V podstate ho nemal rád nikto.

„Dal som jej svoju vizitku. Keď príde do New Yorku, zavolá mi a ja ju sem pošlem.“

„A čo ak nepríde?“ Frank sa v duchu zaradoval. O starosť menej. A keď príde, naozaj jej dá variť kávu. Pochybuje, že bude vedieť niečo viac a čochvíľa sama zdupká.

„Lenže ona príde.“ Jack sa postavil z pohodlného kresla pre hostí. Vybavil, čo bolo potrebné.

„Ako sa volá? Vieš vôbec jej meno?“ ironicky sa opýtal Frank.

„Ale áno,“ Jack pochopil, kam priateľ mieri, „Jennifer McClainová.“ Zamieril ku dverám.

„Jack,“ ozval sa Frank, keď jeho priateľ už držal ruku na kľučke. „Ako sa má Caroline? Dávno som ju nevidel.“

„Ani ja nie.“

Jennifer bola na svojich dvadsaťjeden rokov skúsená. Ubytovanie si zohnala za niekoľko minút. Mala pocit, že vďaka otcovi bývala snáď už v každom meste. V New Yorku chodila do škôlky, bývali vtedy v Queens. Ráno pricestovala a hneď vedela, kam zamieriť. Teraz sedela v kaviarni nad šálkou mizernej kávy. Civela na vizitku. Jack Kilmer? Možno bol fakt opitý. Zvláštny druh opitosti, ktorý nerozoznala. Alebo si predtým niečo šľahol. Zavolá mu a on nebude vedieť, kto je a čo jej sľúbil. Zloží. A ona s hanbou pôjde naspäť. Možno si ešte urobí výlet k Soche slobody. Má tú tetku rada. Jack Kilmer.

„Prosím vás, kde máte telefón?“ oslovila čašníčku, ktorá pri vedľajšom stole servírovala staršej pofidérnej dvojici falošnú kávu.

„Vzadu pri toaletách, mladá,“ odpovedala a ani sa na Jennifer nepozrela. Váhavým krokom sa vybrala daným smerom. Zastala pri ošarpanom telefóne a zdvihla slúchadlo. Zhnusene naň pozrela. Dúfala, že nechytí nejaký ekzém. Ľavou rukou rýchlo skontrolovala obe vrecká džínsov. Vreckovku nemala. Vypýta si servítku? Ale kašľať na to! Pozrela na vizitku, hoci čísla už dávno poznala spamäti. Rýchlo ich vyťukala.

Telefón dlho nezvonil: „Kilmer’s Building,“ privítal ju príjemný ženský hlas. Jennifer to nezarazilo, očakávala, že to nezdvihne on, ale nejaká sekretárka.

„Dobrý deň,“ nahodila podobne distingvovaný tón, „mohla by som, prosím, hovoriť s pánom Jackom Kilmerom? Moje meno je Jennifer McClainová.“

„Okamžik prosím.“ Jennifer netrpezlivo čakala. Teraz sa rozhodne o jej osude? Je to vaša životná šanca! Patetické! Možno si dajú niekde stretko, urobia to, čo nestihli v Detroite, zaplatí jej za cestu, určite ešte dačo prihodí, pretože biedu zjavne netrie…

„Som veľmi rád, že ste ma poslúchli,“ v telefóne sa ozval povedomý, chladný, povýšenecký hlas. Jennifer vedela, že keby ho už nikdy v živote nepočula, vedela by si ho vybaviť aj v sekundách svojej smrti.

„Áno, poslúchla,“ mimovoľne pokrútila hlavou. Domýšľavý chlap.

„Máte kde bývať?“ O čo sa to zaujíma? Nerozumela. Prišla si po vysnívanú prácu.

„Áno, mám.“

„Dnes je piatok. Užite si víkend v New Yorku a v pondelok sa hláste u Franka Lazenbyho na 7. avenue číslo 81, ôsme poschodie. Je to šéfredaktor, vie o vás.“ Kilmer zmĺkol.

„To je všetko?“ spýtala sa prekvapene.

„Áno.“

„A vy za to naozaj nič nepožadujete?“

„Nie, a čo by som za to mal požadovať?“

„Na čo sa hráte? Na samaritána?“ opýtala sa ironicky.

„Nie, tí už vymreli s Ježišom.“

„Tomu by som aj celkom uverila. Tak… ďakujem.“

„Neďakujte, ja v živote tiež neďakujem… a neprosím,“ doložil a zložil.

Víkend si užila. Po svojom. Vychutnávala si zvláštnu chuť slobody. Nemusela nič robiť. Nechcelo sa jej nikam ísť, a tak len ležala v posteli a premýšľala. V nedeľu večer začala byť nervózna a do pondelka rána poriadne nespala. Nervózna bola najmä z toho pocitu, že je nervózna. Nikdy nebývala, nikdy sa nad ničím nezamýšľala, jednoducho žila a konala. Vybrala z kufra dámsky kostým z hrubej tmavohnedej neforemnej látky. Ani už nevie, pri akej príležitosti si ho kúpila. Kedy ju vôbec napadlo, zadovážiť si niečo také ohavné? Ale teraz bola za ten nápad povďačná. Pôvodne chcela ísť v provokatívnej sukni a ešte provokatívnejšom tope, ale potom usúdila, že by šlo len o zbytočnú provokáciu, ktovie, či Kilmer tomu chlapovi povedal, čo je zač a kde sa zoznámili? Srať na to!

Jennifer sa náhlivo ponáhľala k redakcii. Ako zvyčajne, meškala. Nejako sa ráno pozabudla v kúpeľni. V rukách zvierala objemný šanón so svojimi článkami. Za niektoré sa už aj hanbila, ale treba ukázať, že má niečo za sebou. Keď mala čas a priestor… Výťah bol poloprázdny, na ôsmom poschodí sa ocitla skôr, ako predpokladala. Rovnako ako Kilmer pred niekoľkými dňami aj ona sa ocitla na prahu ľudského mraveniska. Na rozdiel od neho ju naplnil nádherný pocit vzrušenia a bláznovstva. Zhlboka sa nadýchla. Áno, toto je pre ňu. Tu chce pracovať. Ona na to má! Prebehla zrakom po redakcii. Hluk a chaos. Kde je šéfredaktorova kancelária?

„Haló,“ usmiala sa na muža, ktorý sa opieral o stenu a napchával raňajším hamburgerom, „hľadám vášho šéfa. Franka Lazenbyho.“

Muž dožul a ukázal na koniec obrovskej miestnosti.

„Ďakujem,“ Jennifer sa opäť pousmiala. A možno nemala ďakovať, v New Yorku možno už nikto neďakuje.

Dvere do kancelárie boli pootvorené, v kresle sedel muž a prehrabával sa v kope papierov. Plánovačky, pomyslela si. To poznám.

„Dobrý deň,“ pozdravila. Nereagoval. Jennifer taktne vyčkávala a pozorovala ho. Vyzerá ako typický newyorský šéfredaktor, tak ako ho stvárňujú vo filmoch. Zväčšujúca sa plešina, neupravená košeľa i nohavice a nábeh na pivné brucho.

„Dobrý deň,“ ozvala sa hlasnejšie. Muž zdvihol hlavu a pozrel na Jennifer. Robí u neho? Jej tvár mu nič nehovorila.

„Dobrý aj vám. Čo sa zasa deje?“

„Nič a volám sa Jennifer McClainová.“ Odmlčala sa, čakala, či jej meno chlapovi niečo napovie. Opäť nereagoval. „Poslal ma sem pán Kilmer, že by ste mali pre mňa prácu.“

Muž zvraštil tvár a Jennifer zröntgenoval pohľadom: „Aha, už viem. Neveril som, že prídete. Zatvorte za sebou dvere a sadnite si.“

Jennifer ho poslúchla, potom na preplnený stôl položila šanón. „Priniesla som vám svoje práce. Niektoré sú síce aj zo strednej školy, ale…“

„Slečna,“ Lazenby ju prerušil, „slečna…“

„McClainová.“

„Slečna McClainová, pozrite sa, Jack mi povedal…, čo ste zač… a…“

Šéfredaktor novín, ktorý hľadá slová, pomyslela si Jennifer a premýšľaľa, či má odísť. Zjavne sa sem nadarmo unúvala.

„… a možete variť kávu, ak to viete.“

„Viem variť kávu,“ povedala potichu, no razantne, „ale ja chcem písať.“

„Písať? Slečna, tam za tými dverami sú ľudia, ktorí na sebe makajú tvrdo celé roky a to miesto si zaslúžili. Nikto ich sem nedosadil.“

„Ja si to uvedomujem, ale keď mi dáte šancu…“

„Šancu?“ Lazenby otázku takmer skríkol, ale potom pokračoval stíšeným tónom: „Viete, ja v podstate nemám na výber. Čo chcete robiť, keď vám varenie kávy nevyhovuje?“

„Už som vám povedala. Chcem písať.“

„A čo chcete písať?“ Lazenby listoval vo svojom diári. Konverzácia s Jennifer ho zjavne unavovala a považoval ju za zbytočnú.

„Mne je to jedno, ale v športe sa, napríklad, veľmi nevyznám.“

Lazenby sa náhle postavil: „Tak poďte za mnou.“ Pri dverách zastal: „Dúfam, že si uvedomujete, že nemôžete povedať pravdu, ako ste sa sem dostali. Vymyslite si nejakú dôveryhodnú historku, s ktorou ma, prípadne, neskôr aj oboznámite.“

„Samozrejme,“ Jennifer si hrýzla spodnú peru, „a tie články? Nechcete sa na ne pozrieť?“ ukázala na šanón, ktorý stále ležal na stole.

„Nie, môžete si to vziať naspäť.“

Jennifer nedokázala skryť sklamanie. Nečakala nadšené privítanie, v podstate nevedela, čo má čakať, ale takáto odmeranosť až pohŕdanie jej nebola veľmi povôli. Skôr by privítala, keby ju chcel hneď na stole urobiť. Stačilo by zatiahnuť žalúzie…

„Idete?“

„Hej.“ Ako poslušná arabská žena kľučkovala po redakcii dva kroky za Lazenbym. Zastal pri stole, za ktorým sedela výrazná odfarbená staršia blondína. Práve si robila kompletný mejkap. Pravdepodobne to ráno doma nestihla.

„Danielle, vediem ti novú kolegyňu. Na zaúčanie... veď vieš… veď ty si už nejako poradíš.“ Oslovená žena prekvapene zdvihla pohľad od zrkadla. Jennifer vedela, že takýto postup je netradičný. Takto to v newyorských novinách nefunguje, iba ak v nejakom treťotriednom lokálnom plátku. Newyorskú redakciu si treba zaslúžiť. „Tak sa zoznámte… dievčence,“ dodal rýchlo šéfredaktor a vzápätí sa stratil v hĺbke miestnosti. Danielle pokračovala v nanášaní maskary.

„Sadni si, moja, hneď sa ti budem venovať. Musím sa ešte urobiť krásnou. Mám za sebou príšerný víkend. Teda príšerný nie, no dohromady som spala asi hodinu. Som totálne rozbitá,“ švitorila a konečne sklapla zrkadlo. Pozrela na Jennifer: „Frankie nespomínal, že niekoho vezme.“ Jennifer zdúpnela. Tú dôveryhodnú historku si mala vymyslieť už cez víkend. Že jej to nenapadlo! „Ale výborný nápad, pretože už sa mi to tu rúti na hlavu. Raňajkovala si?“ Jennifer nejedla. Mala opačný režim ako väčšina ľudí. Vyspávala do tretej odpoludnia, a tak o tomto čase necítila hlad.

„Nie.“

„Tak ideme na raňajky.“

Jennifer sa naplašila: „Nie, ja nie som hladná.“ V peňaženke mala len zopár drobných. Nevyhodí ich za zbytočné a drahé raňajky, ktoré aj tak nepotrebuje. Táto blondína ju určite zatiahne do nejakého drahého bistra.

Danielle rozhodila rukami: „Neodporovať, ja ťa pozývam. Potrebujem riadnu dávku kofeínu.“

Usadili sa v bistre hneď oproti redakcii a Jennifer upokojilo, že nevyzerá príliš nóbl. Objednala si iba kávu, zato Danielle čašník hneď priniesol okrem veľkej šálky kávy štyri vábne voňajúce croissanty. Pravdepodobne je tu pravidelný zákazník.

Danielle si uštipla z pečiva: „Prepáč, prepočula som tvoje meno.“

Nič si neprepočula, nepredstavil nás, pomyslela si Jennifer. „Jennifer McClainová.“

„Danielle Stevensová,“ odvetila jej spoločníčka so spokojným úsmevom. Zjavne bola šťastná – mala kofeín i croissanty: „Ako som spomínala, som rada, že Frankie mi niekoho pridelil. Nutne potrebujem pomoc. Dúfam, že si schopná?“

Jennifer usilovne prikyvovala ako žiačka. Šanón nechala na Daniellinom stole, keď sa vrátia, ukáže jej svoje práce.

„A ja som tá najsprávnejšia osoba na zaúčanie. Nemohla si skončiť v lepších rukách. Že sa pýtam, ale koľko máš rokov? Vyzeráš ako stredoškoláčka. Si z New Yorku?“

„Som z Detroitu. A…“ Jennifer sa odmlčala. Má prezradiť svoj vek? Pochopí, že nemá za sebou veľkú novinársku kariéru. „Dvadsaťjeden.“

„Uhm, aj ja som začínala taká mladá,“ Danielle sa pustila do druhého croissantu, „hoci to som najprv len spávala so šéfom… Ó, neboj sa, s Frankiem spávať nemusíš, to nebol on, Frankie je skvelý, je ako náš otec.“ Jennifer by najradšej povedala, že ona z neho taký dobrý pocit nemá, ale za to si môže sama, takže mlčala.

„Detroit hovoríš? Mala som raz jedného chlapa z Detroitu. Nejaký Peter Tho… Tho… no neviem už… mal príšerne malého vtáka,“ Danielle sa prihlúpo zachichotala, „nepoznáš náhodou? Alebo bol z Denveru?“

Jennifer pokrútila hlavou. Bola spokojná. Frank Lazenby ju nemohol lepšie umiestniť, redakčná klebetnica, ktorú ona nezaujíma.

„Poznáš Jacka Kilmera?“ spýtala sa naoko nezaujato a uchlipla si z kávy. Chutila dobre, nie ako tá piatková.

„Kde je Detroit? Na Marse?“

„Nie, prečo?“ Jennifer nerozumela.

„Že tam nepočuli o našom Jackovi?“ spýtala sa Danielle škodoradostne, „a prečo sa naňho pýtaš? Pretiahol ťa a viac sa neozval? Tak s tým sa vyrovnaj, už sa ani neozve.“

„Nie, nepretiahol,“ Jennifer oľutovala, že sa pýtala. Veď sa poznajú sotva niekoľko minút. Čo ak sa Danielle niečo rozloží v hlave?

„Nie?“ Danielle zdvihla obočie. „Máš dobré kozy. Nie som lesba, ale to vidím aj pod tým otrasným kostýmom. Nemôžeš sa ísť prezliecť?“

Jennifer sa zapýrila. Zjavne je hneď na prvý dojem vidieť, že ten kostým je príšerne ohavný. Ale vzhľadom na to, ako sa Lazenby k nej správal, je rada, že má tú maškarádu na sebe.

„Tak čo chceš vedieť?“ croissanty sa v Daniellinom žalúdku strácali šibnutím čarovného prútika, jej apetít sa odzrkadľoval na jej zadku.

„Len sa pýtam. Som tu nová. Začula som párkrát jeho meno. Že kto je?“

„Jack Kilmer je New York. New York je Jack Kilmer,“ povedala prehnane dramaticky Danielle, „toto mesto mu patrí. Miliardár, staviteľ, polomafián a sakramensky dobre pichá.“

„Vlastná skúsenosť?“ spýtala sa Jennifer priamo.

„Nie, bohužiaľ, nie… alebo našťastie? Neviem. Všetky to hovoria. Veď sa zoznámiš s Julie, je tiež od fachu, tá ti porozpráva. Pichá s ním už zopár rokov.“

„Veď je ženatý.“

Danielle sa rozosmiala: „A to je nejaká vada? Pre Jacka rozhodne nie.“

„Čo jeho manželka? Prečo sa nerozvedú?“ Jennifer tajomný Kilmer zaujímal čím ďalej, tým viac.

„Asi si zvykla,“ Danielle pokrčila plecami a pustila sa do posledného croissantu, „čo má chudera iné robiť? A netuším, prečo sa nerozvedú. Je to ich život. Ak si chceš len užiť, tak si s ním začni. Ak nie, tak naňho zabudni, je to vysávač energie. Príšerný chlap. Nechápem, ako sa s ním Frankie môže kamarátiť.“

„Sú priatelia?“

„Tvária sa tak, Kilmer má vraj nejaký podiel v novinách, možno ich aj celé vlastní, takže pravdepodobne Frankie nemá inú možnosť.“ Jennifer sa v pamäti vybavila Lazenbyho veta – Viete, ja v podstate nemám na výber. Kilmer je majiteľ novín, čiže prikázal priateľovi, aby ju zamestnal, či sa mu to páči alebo nie. Priateľstvo z vypočítavosti zo šéfredaktorovej strany. Kilmer ho zamestnáva, pretože je schopný novinár a vie mu zarábať peniaze. Miliardár, staviteľ, polomafián. Jennifer si spomenula na štyri stovky vo svojom rozkroku, aj na asistentkin distingvovaný hlas v telefóne – Kilmer’s Building – a, samozrejme, jej bar v Detroite. Ktovie, čo tam robil? Zjavne už o newyorskom Jackovi počuli.

Danielle náhle zmenila tému: „Zdvihnime sa, treba ísť niečo robiť. Frankie by mohol frflať, že ťa kazím.“

Jennifer si pomyslela, že ju už nikto nemôže viac pokaziť, a ak by Frank Lazenby premýšľal, kto koho zabáva, tak by vinníkom bola určite ona.

Do Jenniferinho sveta vstúpilo slnko. Stále nemohla uveriť toľkému šťastiu. Uvažovala, že by mala zájsť do nejakého kostola a poďakovať sa Bohu. Alebo štedro obdarovať bezdomovca. Sama však netrpezlivo čakala na prvú výplatu, takže tento nápad ihneď zavrhla. Lazenby jej nemohol prideliť lepšiu učiteľku. Danielle Stevensová síce pôsobila a správala sa ako pojašená blondína, v skutočnosti to však bola výborná novinárka a Jennifer niekedy žasla nad rýchlosťou jej myslenia. Posielala ju do archívu, rešeršovala, prehľadávala stovky starých novín. Stávalo sa, že prišla s výsledkom, a Danielle si už medzitým všetko vybavila v pamäti. Mali na starosti chod mesta New York. Ktorý poslanec predniesol nezmyselný návrh, kde neposlúchajú psíčkari, kde sa premnožili bezdomovci a potkany, či kto nedodržiava ľudské práva. Jennifer okrem ľudí z redakcie (aj s tými sa radšej bližšie nezoznamovala) nepoznala v meste nikoho, a tak jej v podstate neprekážalo, keď musela v práci ponocovať. Rozhodla sa byť hyperaktívnou vorkoholičkou, niekedy sa jej už nos zabáral do stola, ale chcela všetkým, a najmä Frankovi Lazenbymu, ukázať, že na to má. Ten si ju vôbec nevšímal, ich jediný kontakt bol pozdrav, keď sa náhodne stretli pri toaletách či kanviciach na kávu. Viac nič. Danielle si jej práce prezrela hneď v prvý týždeň a z niektorých bola príjemne prekvapená. Áno, je šikovná. Potrebuje sa len učiť. Ona raz všetkým ukáže. Najmä Kilmerovi. Uvidela ho po dvoch týždňoch. Zazrela ho v Lazenbyho kancelárii. Bol síce obrátený chrbtom, ale hneď ho spoznala. Nemá ho ísť pozdraviť? Pripomenúť sa mu? Nechápala, prečo ju odmietol? Ak sú všetky tie chýry o ňom pravdivé, tak prečo? Odmietala si priznať, že by bola neatraktívna. Keď na seba hľadela v zrkadle, ďakovala šikovnej kombinácii rodičovských génov. Prirodzené blond vlasy jej v ťažkých vlnách padali do polovice chrbta, na svet hľadela prefíkanými zelenými očami mačky, súmerný nos, rovné zuby a koketný úsmev. Ladné krivky, zaoblené štíhle nohy, najmä lýtka boli vďaka detskej záľube v bicyklovaní pevné ani mramor. A z mramoru boli aj jej prsia. Tie mala na svojom tele najradšej. Hneď ako sa dostala do puberty, všimla si, že ľudí v jej okolí na nej zaujímajú len ony. Muži ich milovali, ženy nenávideli. A ju to náramne tešilo a bavilo.

„Vie niečo?“ Kilmer sa otočil od okna a zahľadel sa na svojho priateľa.

„Ach tá,“ Lazenbymu bolo stále ťažko pomenovať Jennifer menom. Ako ju má nazvať? Treťotriedna detroitská šľapka, ako ju Jack prvýkrát opísal? „Chytá sa.“

„Chytá sa? Stačí ti to?“

„Pravdupovediac som z nej prekvapený. Aj Danielle ju chváli. Zdá sa, že to s tou novinárskou kariérou myslí smrteľne vážne. To som nečakal.“ Lazenby si pretrel unavené oči, už ani nevie, koľko rokov nespal celú noc. Daň za kariéru. „Ona ti o svojich pocitoch nerozpráva? Alebo nemáte kedy?“

Kilmer sa naňho uprene zahľadel: „Nestretávame sa.“

„To nie je možné! Čo sa deje? Je to výstavný kus. Myslím, že sa tu poniektorí už o ňu snažia, ale ona ich zatiaľ ignoruje. Len práca a práca. Jediný, s kým sa rozpráva, je Danielle.“

„Prišla sem pracovať, nie kefovať. Tak môžeš byť spokojný.“

„Veď ja som spokojný. Ale aj tak mi nejde do hlavy, z akého dôvodu s ňou nič nemáš?“

Jack si na odpoveď nechal dostatok času. Nerád sa vyznával zo svojich pocitov a v tomto prípade naozaj nevedel, čo si má myslieť: „Niečo ma na nej odpudzuje,“ povedal napokon.

„Odpudzuje?“ Lazenby otázku priam vyprskol. Za jeho novou podriadenou sa pravdepodobne otočí aj kňaz, ale Jacka odpudzuje. Jacka, ktorého priťahuje každý ženský rozkrok a táto cicka z Detroitu ho má pravdepodobne riadne horúci a vlhký.

„Nadnes stačilo,“ Kilmer otvoril dvere a vyšiel do redakcie. Náhlil sa miestnosťou, ale napriek tomu cítil spaľujúci pohľad dvoch zelených očí. Nechcel ich vidieť. Ako povedal, odpudzovali ho… a nerozumel prečo.

Jennifer vyšla pred redakciu. Vonku bolo pľuha počasie. Pamätá si, že jej ocko mal tento výraz rád. Nevie, kde ho vyhrabal, v akom slovníku archaizmov či historizmov, ale pľuha počasie. Pritiahla si kabát a sklonila hlavu. Zasa lialo a ona, ako zvyčajne, nemá dáždnik. Už len zopár krokov, zíde do metra, odvezie sa trinásť zastáviek. Príde do svojej izbičky a bude… čítať, písať a dumať nad životom. Televízor nemá, nepotrebuje ho.

„Slečna McClainová,“ Jennifer takmer narazila do staršieho seriózne vyzerajúceho muža v dlhom čiernom kabáte, ktorý nad ňu šikovne nastavil obrovský čierny dáždnik. „Nie je práve najvhodnejšie počasie na prechádzku, môžem vám ponúknuť odvoz?“

„Odvoz?“ Jennifer sa pousmiala. Pri okraji chodníka bola pristavená čierna limuzína s tmavými sklami. Niekto chce urobiť dobrý dojem… „Áno, samozrejme.“

Muž jej otvoril dvere a Jennifer ladne vkĺzla do auta. Dúfala, že ten protivný dážď a vietor nenapáchali na jej tvári veľa škody.

„Dáte si šampanské?“

Jennifer zaostrila pohľad do kúta, odkiaľ zaznel hlas. V aute bolo šero. Nečakala to. Chvíľku žmurkala a potom konečne rozoznala známe obrysy. Pohodlne až flegmaticky sedel na kožených sedadlách a v rukách zvieral dva poháre.

„Veľmi rada. Na čo si pripijeme?“

Kilmer jej podal pohár: „Na čo len chcete."

„Tak na nás.“ Poháre zaštrngotali.

„Nič originálnejšie vám nenapadlo? To sa chcete živiť hlavou?“

Jennifer sa rozosmiala. Jeho zvláštny druh humoru jej vyhovoval. Oči si už privykli na tmu, takže zreteľne videla jeho tvár. Nedokázala v nej však prečítať žiadnu emóciu. Bola mŕtva.

„Som opäť vašou dlžníčkou,“ odpila si zo šampanského. Možno by mala povedať, že je vynikajúce. Ale tak ako on zvysoka kašle na nejaké trápne konverzačné frázy. Spýtavo zdvihol obočie. „Za tento odvoz, kým by som prišla domov, bola by som ako zmoknuté kura.“

„Ach tak,“ Kilmer odložil pohár na stolík, ktorý bol pripevnený na dverách auta, „máte na mysli nejaký špeciálny druh vďaky?“

Jennifer položila svoj pohár vedľa jeho. Tak predsa!

„Ale áno.“ Zdvihla sa a obkročmo si naňho sadla. Šikovne mu rozopla rázporok. Pozrela mu do tváre. Stále bola mŕtva. Meravo na ňu hľadel.

„Pokračuj,“ rozkázal jej potichu. Jennifer sa podvihla a niekoľko sekúnd sa pasovala so stiahnutím svojich džínsov.

„Prečo máš, doboha, nohavice?“

„Je zima,“ uškrnula sa a cukla sebou. Nečakala, že tak rázne vyrazí.

„Nejaký problém?“ Kilmer jej vyhŕňal sveter, ústami hľadal jej prsia. Začal sa pohybovať rýchlejšie.

„Nie, fajn,“ zhlboka sa nadýchla a v duchu sa usmievala. New York takúto jazdu ešte nezažil…

Do pohára padali posledné kvapky nápoja. Rýchlo ho do seba prevrátil a pozeral na ňu. Hľadela do malého zrkadielka a uhladzovala si obočie. Práve ju dobre pofekoval, žeby sa jej to nejako odrazilo na obočí? Keď vyjde von, ľudia zbadajú, že ju práve niekto urobil?

„Prenajmem ti byt.“

„Byt?“ Jennifer hodila zrkadlo do kabelky a snažila sa zachovať pokojnú tvár. Len si to nepokašli, dievča. Neunáhli sa!

„Nebudem chodiť za tebou do tej diery.“

„Ty si tam bol?“ Jennifer to úprimne zaujímalo. Adresu nemusel zháňať, stačilo sa spýtať v redakcii.

„Nie, ale viem si to predstaviť. Aký byt chceš?“

Jennifer sa rozosmiala na plné hrdlo. Predstava o bývaní? Obrovský dom so záhradou a bazénom. Spálne so zrkadlami nad posteľou…

„Môžem si vybrať?“ oprela sa o sedadlo a užívala si to. Ako malé dieťa.

„Jen,“ naklonil sa k nej, „o chvíľu mám pracovnú večeru, nemám čas na prázdne tliachanie, kde chceš bývať?“

„Mám rada priestor, svetlo, nech je to otvorené a svetlé, žiadne dvere a nemusí to mať obrovský šatník. Nemám veľa vecí,“ chrlila.

„To mi je jasné. Ako štetka si toho veľa na sebe mať nemusela.“

Jennifer zmrazilo. Pozrela naňho. Hľadel von, hoci cez tmavé sklo nebolo nič vidieť. Mlčala. Neuvedomuje si, že prestrelil? Že by ju to mohlo svojím spôsobom uraziť? Alebo mu šlo o to? Ponížiť ju?

„Tu bývaš, však?“ náhle otvoril dvere. Vystrčila hlavu. Áno, to je tá kaviareň s najhoršou kávou na svete oproti jej bytu.

„Hej.“

„O dva dni ťa znova vyzdvihnem pred redakciou.“

„Rozumiem.“ Pohľadom sa opäť ponárala do jeho nevyspytateľnej tváre. Takže má vystúpiť. Má mu dať bozk na rozlúčku? Asi nie. Štetky to nerobia. „Ahoj,“ zamrmlala a vyšla von. Zabuchol dvere.

Tentoraz prišiel pre ňu sám vo svojom aute.

„Dnes nie je limuzína?“ spýtala sa, keď sa usadila.

„Zapni si pás,“ rozkázal. Jennifer rýchlo zacvakla sponu a zopakovala otázku: „Dnes nie je limuzína?“

„Nebuď trápna.“ Auto sa šikovne zaradilo medzi natrieskaný prúd áut.

„Aha, už netreba robiť dojem?“ uškrnula sa a uhladila si sukňu. Všimol si, že má dnes sukňu? Opäť sa zozimilo, ale kvôli nemu to nejako vydrží.

„Robiť dojem?“ Kilmer si ju pobavene premeral.

„Chlapi vždy na začiatku robia dojem. Sú pozorní, citliví, počúvajú nás, ohurujú. Nosia kvety.“

„Chceš kvety?“ rozosmial sa.

„Mám rada kvety.“ Jennifer mykla plecami a sledovala zhusťujúcu sa premávku. Je ich budúce hniezdočko lásky ďaleko?

„Ruže?“

„A prečo nie?“

„Máš pocit, že musím na teba robiť dojem?“

„Áno, pretože chlapi vždy na začiatku robia dojem.“ Jennifer sa zabávala. S týmto chlapom sa, zdá sa, okrem dobrého sexu nudiť nebude. A dúfa, že bude svoju bachratú peňaženku často otvárať.

„Lenže ja nie som chlapi.“

„Ty si niečo iné? Niečo viac?“ dobiedzala. Hra ju bavila čoraz viac.

„Ešte si si to nevšimla? Už sme tu.“ Kilmer spomaľoval a hľadal voľné miesto na parkovanie. Sudičky osudu mu boli naklonené a zakrátko elegantne vsunul svoje auto k obrubníku. Jennifer premýšľala, či má čakať, kým jej spoločník obíde auto a otvorí jej dvere alebo vystúpiť sama. Zvolila druhú možnosť. Otvorila dvere a rýchlo prebehla k nemu.

Do bytu vošla ako prvá a zamrazilo ju hneď po prvých krokoch. Zostala nehybná ako socha a nebola schopná slova. Byt loftového typu nebol zaprataný nábytkom. Len kuchynská linka, stôl, barový pult, široká modrá pohovka i dve kreslá, kde sa dá krásne leňošiť. Páni, toto musí stať majetok!!! Kúpeľňa! Chce vidieť kúpeľňu. Chce obrovskú vaňu, v ktorej sa bude celé dni bahniť medzi bublinkami. Vletela do kúpeľne a ostala primrazená po druhýkrát. Lepšie to ani nemohlo byť. Nevtieravá bledozelená, sprchový kút, dve široké umývadlá a vaňa. Obrovská rohová vaňa!!! Utekala späť do izby.

Balkón. Teraz chce vidieť balkón. Chce mať krásny výhľad! Prebehla okolo Kilmera, kútikom oka zaregistrovala, že sa opiera o barový pult a v ruke drží pohár. Asi s whisky. Tak už sa stihol obslúžiť? Zaobstaral si sem chľast? To znamená, že sem bude chodiť často. A pije? Čiže dnes už šoférovať nebude... Vidí to na celú noc? Všetky tieto myšlienky sa Jennifer preháňali hlavou, keď sa nakláňala z balkóna. Tam dole sa hmýril život. (Na koľkom sú vôbec poschodí?) Ľudia, autá boli ako mravce... Sem a tam. Sem a tam. Manhattan na dlani. Perfektné. Lepšie to už ani nemôže byť. Už opäť sa cítila ako dieťa, ktoré dostane vytúženú hračku. Lepšie ako keď jej otec nakúpil všetkých tých plyšákov. Vrátila sa dovnútra a stále sa obzerala naokolo. Nemohla tomu uveriť. Telom je zrazu prebehol kŕč. Slasti. Nezachytila, kedy sa k nej priblížil zozadu. Jeho ruky sledovali líniu jej tela.

„Prehliadku môžeš robiť neskôr,“ zachraptel jej do ucha.

Jennifer pocítila, že vlhne a pritom ju stále len hladil. Dočerta, aj s takým chlapom! Kde je posteľ?

„Kde je posteľ?“ vyslovila vzápätí.

„Kam sa náhliš? Budeme šukať všade. Je to tu dosť veľké. New York takúto jazdu ešte nezažil.“ Jennifer sa v duchu usmiala – tuším si začínajú čítať myšlienky a - a nič… prečo má myslieť? Stiahla si nohavičky a vyhrnula sukňu…

Jennifer sa obrátila na druhý bok. Ležal a pozeral do stropu. Sledovala ho. Koľko má rokov? Vyzerá dobre, ale môže mu ťahať už aj na štyridsiatku. Zaplieta sa tu so starým ženatým chlapom. A čo tam po tom?!

„A už neprekáža, že si ženatý?“ ozvala sa.

„To si taká sprostá, alebo to na mňa len hráš?“ obrátil sa k nej a prižmúril oči.

„Čo mám hrať?“ prikrývku si pritiahla až po bradu. Príjemne ochladzovala jej rozhorúčené lepkavé nahé telo.

„Pochybujem, že si si o mne nič nezistila.“ Jeho hlas bol flegmaticko rozvláčny.

„Vlastne áno,“ usmiala sa.

„Tak teda?“

Nevedela, čo mu má na to odpovedať.

„Ako si na tom s varením?“ zmenil náhle tému.

„S varením?“ nerozumela. Má teraz vyskočiť z postele a začať kuchtiť? Sú tu vôbec nakúpené nejaké potraviny? Chladničku teda nekontrolovala... Možno by si aj ona niečo dala, ale… A koľko je vôbec hodín? Možno tri, štyri v noci…

„Keď sem budem chodiť, možno by som sa rád aj niečoho najedol.“

„Aha, tak začnem vystrihovať recepty z našej nedeľnej poradne.“ Dočerta, to si naozaj myslí, že bude variť? A prečo variť? Nemohli by občas skočiť do nejakej predraženej reštaurácie?

Kilmer na ňu uprene hľadel a nakoniec prehovoril: „Tak to radšej nechaj tak.“ Tiež si myslí a má oveľa lepší nápad na vyplnenie voľného času ako opatrovať jeho žalúdok. Prevalila sa naňho. Opäť mal na tvári ten prázdny výraz, z ktorého sa nedá vyčítať nič. Jennifer ho pobozkala na krk. Zosunula sa nižšie a s jazykom sa začala pohrávať s jeho pravou bradavkou. Tá však rozhodne nie je jej cieľ. Ani ľavá. Tú si ani nevšimla. Jazykom postupovala stále nižšie a nižšie. Zdvihla hlavu. Sledoval jej konanie a čakal, čo bude robiť ďalej. Máš sa na čo tešiť, drahý! Jennifer doširoka roztvorila ústa…

Usmievala sa. Prázdny výraz z jeho tváre zmizol. Vyzeral… oddýchnuto.

„Kde si sa toto naučila?“ vydýchol.

„Páčilo sa ti to?“ Jennifer si podopierala bradu o jeho hruď a jemne mu na ňu fúkala.

„Sakra, ešte žiadna mi ho za celý môj život tak dobre nevyfajčila. Budeš mi to robiť povinne každú noc.“

„Aj každé ráno, aby si mal pekný štart do práce,“ povedala nenútene a bola so sebou nadmieru spokojná. Lepšie sa ani zadariť nemohlo. Celý čas cítila, že ten chlap je na pokraji svojho erotického zrútenia.

„Alebo hneď ako prídem, si ho strčíš do úst. Najradšej by som ti ho odtiaľ ani nevytiahol.“ Má mu povedať, že aj ona si to riadne užívala? Tieto obstreky mandlí príliš v láske nemala, ale Kilmerov penis bol „krásavec“. Ale nie, nič mu nepovie, ešte by si o sebe veľa namýšľal, už aj tak je to s ním na nevydržanie.

„Takže sa ti to teda páčilo, to som rada.“ Maznala sa a podoprela sa rukami. Jej ťažké prsníky teraz viseli nad jeho hruďou.

„Vieš, že áno. Mala by si si založiť nejakú školu, kde to budeš učiť ostatné ženské, nech aj ostatní muži majú radosť zo života.“ Kilmer jej mechanicky začal hladiť jej ženské prednosti

„Je pekné, že myslíš aj na ostatných.“ Jennifer sa napla. Cítila, že jej tvrdnú bradavky. Ten chlap má neskutočne šikovné ruky. Budú vôbec dnes v noci spať? A prečo by aj mali? Veď môžu svoju prvú noc celú premrdať.

Jennifer si spomenula na Moraviovu Rimanku, ktorú hltala približne v trinástich rokoch. Zakázaná a zvrhlá kniha – to ju na tom lákalo najviac. Vtedy ešte netušila, že skončí rovnako ako jej hrdinka. V knihe bola veta, že Adriana cítila z posteľnej bielizne vôňu mužských spermií. Keď sa presťahovala do nového bytu, cítila vôňu Jackových spermií z každého kúta. Mala pocit, že v byte nie je jediný meter štvorcový, kde by si to nerozdali. Bolo to šialené. Niekedy premýšľala nad tým, či má ten chlap aj iný zmysel života, inú náplň dňa, ako len prísť k nej večer a ušukať ju k vyčerpaniu. Otvorila mu dvere, on ju zvyčajne bez slova prikvačil k stene a ani sa nespamätala, už dorážal. Nevedela sa toho nabažiť a on sa nevedel nabažiť jej. Smial sa, ponižoval ju a hral sa s ňou. Hra na mačku a myš. Raz bola mačkou ona, raz on. Nútil ju nahú liezť štvornožky po byte, ťahal ju za vlasy, aby ju nasledujúcu noc lízal dlhé minúty, zvíjala sa na posteli v elektrizujúcej agónii a pre zmenu mu vlasy šklbala ona. Keď skončil, sebavedomo sa spýtal, či si to mačička užila. Mačička si to užívala. Driapali si chrbty, hrýzli a lízali sa. Jennifer bola niekedy v práci duchom neprítomná a dumala, aké číslo v noci predvedie, alebo čo zasa on vymyslí. Zopárkrát sa bola urobiť na toalete, pretože sa vzrušila. Musela si hrýzť do jazyka, aby nekričala. Rada kričala a on to mal rád. Bavil sa. Jeho šialený pohľad, chladný hlas, vykrúcal jej ruky, kŕmil ju zmrzlinou a čokoládou, ráno jej hodil zväzok bankoviek, kúpil jej drahú spodnú bielizeň, ktorú zanedlho na nej roztrhal. „Dostaneš inú,“ zamrmlal. Rozhodne nie ospravedlňujúco, jeho to netrápilo. Chcel sa len zabávať a užívať si. Mal to rád v sprche, obrátil ju bruchom k stene, vyvrátil hlavu padajúcim kvapkám a… mal rád, keď mu tancovala a zvádzala ho, mal rád raňajšiu rýchlovku, keď si to oblečení rozdávali na stole. Postriekal jej sukňu a ona frflala, že sa musí priezliecť. Prečo? Choď tak do práce, nech majú nad čím premýšľať. Možno sa pri tom aj urobia, smial sa a pleskol ju po zadku. Len sa nezamilovať!!!! Jennifer si však bola istá, že tohto chlapa sa nedá ľúbiť. Je to netvor. Zistila, že s ľuďmi zaobchádza ako s otrokmi, bez štipky úcty či pochopenia, len rozkazy a príkazy, nezaujímajú ho ich pocity či názory. Vždy musí byť podľa neho. Jennifer to však netrápilo. Jej kontakt s Jackom Kilmerom bol jediný – sexuálny, a to jej vyhovovalo.

Mala čo robiť, aby jej Daniellin chrbát nezmizol z očí. Práve odchádzali z jednej nudnej tlačovky. Keďže prišli na ňu neskoro, jej tútorka nestihla s nikým hodiť reč, a tak teraz rýchlo odbehovala od jedného novinára k druhému. Bozky na líca, potľapkanie po pleciach, zdvorilostné i bežné frázy, dvojzmyselné reči a opäť utekala k ďalšiemu. Nakoniec ako čerešnička na torte jej zostala sošná hnedovláska, ktorá Jennifer upútala ešte na tlačovke. Hladké lesklé vlasy, mandľové oči a trošku väčší nos. Nezvyčajná krása egyptského typu.

„Julie,“ Danielle sa ku kráske vrhla s neskrývanou radosťou.

„Ahoj, miláčik,“ Julie ju pokojne objala, „óóó, krásne šaty, kde si ich kúpila?“

„Vieš, že ani neviem, už sú staré,“ prehodila Danielle naoko ledabolo. Kúpila ich pred týždňom a stáli celý majetok, pomyslela si Jennifer naštvane. Mala pocit, že pri tejto egyptskej sfinge skvasia dosť dlho.

„Ponáhľaš sa?“

„Ponáhľame sa?“ Danielle sa prekvapivo obrátila na Jennifer. Áno, ponáhľame sa, chcela povedať, ale Danielle na jej názor nebrávala ohľad: „Nie.“

„Tak ideme na obed,“ vyhlásila Julie.

„Áno a… vy sa nepoznáte, však?“ Danielle si spomenula na pravidlá slušnosti. „Julie. toto je Jennifer McClainová, zaúčam ju. Jennifer, Julie Danteová, najlepšia novinárka v New Yorku, teda až po mne.“

„O tom nepochybujem, teší ma, Jennifer.“

„Aj mňa,“ Jennifer sa krivo usmiala. Nepôjde do redakcie sama? Napíše nejaké poznámky, chcela ísť tiež do archívu.

„Ideme,“ Danielle ju potiahla za rukáv a vytrhla zo snívania.

„Ako chlapi?“ začala konverzáciu Julie, keď si objednali jedlo. Našťastie, zašli hneď do najbližšej reštaurácie, Jennifer sa obávala, že budú obiehať polovicu Manhattanu. To bude obed! Vytiahla si z kabelky poznámkový blok a začala si v ňom listovať. Danielline stretnutia s mužmi ju nezaujímali, stále dokola to isté: Prečo ona vždy musí natrafiť len na idiotov a úchylov? Prečo? Radšej si prejde poznámky.

„Nemám nič nové,“ vzdychla Danielle a odpila si z vína. Jennifer si všimla, že nemá ďaleko k alkoholizmu, ona a Julie si objednali len minerálku. „Ty sa pochváľ, ako sa má pán Kilmer?“

„Ako sa má pán Kilmer? To by aj mňa zaujímalo.“

Jennifer trhlo. Dúfa, že to tamtie dve nespozorovali. Veď sa spoznáš s Julie, tá ti porozpráva, spomenula si na svoje prvé raňajky s Danielle. Tak to je tá Julie, ktorá s Jackom pichá už celé roky. No áno, Jack má vkus.

„Prečo?“ spýtala sa Danielle nechápavo.

„Už som ho zopár týždňov nevidela.“ Je u mňa, pomyslela si Jennifer spokojne. Ktovie, ako by reagovala, keby jej to teraz povedala. Napľula by jej do tváre? Vychrstla na ňu minerálku? Hystericky by sa rozkričala?

„A čo sa deje?“ pokračovala Danielle v kladení detských otázok. Jennifer si bola istá, že jej kolegyňa dáva priestor svojej škodoradosti. Tak hlúpo sa nikdy nepýta.

„Pravdepodobne si našiel nejakú inú ‚slečnu’,“ Julie úvodzovky zdôraznila pohybmi prstov, „takú na dlhšie obdobie, lebo aj popri mne mával občasné bokovky, a to sa v jeho prípade neráta. A vieš čo… som rada, je to tak lepšie. Lebo neviem, kam by to dospelo.“ K stolu sa priblížil čašník s jedlom. Práve vhod. Jennifer skryla zápisník späť do kabelky. Teraz sa už nemusí tváriť, že pracuje, a môže pokojne načúvať. Ako dobre, že do tej redakcie nakoniec nešla.

„A kam by to podľa teba dospelo?“ Danielle sa naklonila nad stôl a dychtivo visela na priateľkiných perách. Nesmie jej uniknúť ani slovíčko!

„Neviem. Už to bolo celé choré, bola som z neho unavená, úplne ma ničil. Hovorím ti, že som rada, keď nechodí.“ Egyptská sfinga zapichla vidličku do zemiaka a rýchlo si ho vložila do úst.

Danielle ju však rozhodne nechcela nechať v pokoji sa najesť: „Prestal len tak? Nepohádali ste sa?“

„My sme sa stále hádali,“ Julie pomaly prežúvala a pozrela na Jennifer. Tá si rýchlo vložila do úst prvé sústo. Jedz, dievča, netvár sa, že načúvaš a že ťa to zaujíma. Stále hádali? Za tie večery, čo trávi s Kilmerom, nebol nijaký dôvod na hádku. Nevie, o čom by sa s ním vôbec mohla pohádať? Možno táto kráska bola len zbytočne hysterická a urážal ju Jackov sarkazmus. Jej neprekážal, naopak, vyhovoval jej jeho pohľad na svet.

„A už to niekedy spravil?“ Danielle Stevensová bola majsterkou v dotieraní.

Jennifer fascinovalo, že Julie to neprekáža a pokračuje v spovedi. A možno sa potrebovala vyrozprávať: „Raz. To sa neukázal aj tri mesiace. A potom ma v noci zobudil, trieskal na dvere, bol opitý ako prasa, smrdel, vyzeral, ako keby sa niekde aj pobil, lebo mal na nose prischnutú krv.“

„Čo si urobila? Vyhodila si ho alebo strčila do sprchy?“

„Nič z toho. Pleskol ma o stôl a vyšukal ako nadržaný kanec. Myslím, že to bola najlepšia pichačka v mojom živote. S opitým krvavým bastardom. Som chorá ako on. A už to nechaj tak, nebudeme sa o ňom baviť. Nestojí ani za starú baganču. Zabila by som ho. Raz to nejaká urobí. Odfikne mu toho jeho poondeného vtáka,“ Julie zúrivo zapichla vidličku do kúska mrkvy.

„Tuto mladá sa naňho pýtala.“

Jennifer striaslo. Ona tú Danielle zabije. Naozaj si musí všetko pamätať.

„Aha,“ Julie sa pozrela na Jennifer. „To sa treba informovať. Jeho treba poznať. Naozaj.“

Jennifer horúčkovito premýšľala, čo odpovedať. Každú vetu – výhovorku či zdôvodnenie – vzápätí zavrhla. Bála sa, že sa prezradí. Lenže ani jedna z novinárok ju nebrala vážne.

Danielle pokračovala v rozpitvávaní už neexistujúceho vzťahu: „Ale v niečom máš prvenstvo. Vydržala si to s ním najdlhšie.“

„Áno, a prišla pritom o zdravý rozum,“ vzdychla Julie a vzápätí dôrazne povedala: „Prestaň, lebo mi už ani jesť nechutí. A tiež si dám víno. Čašník!“

„A vieš, čo je na tom najhoršie,“ ozvala sa Danielle, keď sa pred reštauráciou s Julie rozlúčili a zašli za roh.

„Mhm?“ Na nič iné sa Jennifer nezmohla.

„Ona sa, chudera, do neho zamilovala. To je to najhoršie. Keď šlo len o sex, bolo to výborné, ale keď do toho vošli city, nastali problémy. Preto ju asi aj nechal, on to nemá rád.“

„Mhm,“ opäť nevedela, čo povedať.

„Dnes som sa zoznámila s veľmi zaujímavým človekom.“ Jennifer sa usadila oproti Kilmerovi. Výnimočne sa rozhodol ešte pracovať. Sedel na gauči a listoval v akýchsi stavebných plánoch.

Zdvihol hlavu a prekvapene na ňu pozrel: „Áno? A s kým?“

„S Julie Danteovou,“ vyslovila pomaly a pozorovala ho, ako sa zatvári. Nijako, to si mohla myslieť. „Rozprávala o tebe.“

„Vymieňali ste si skúsenosti?“ ľahostajne sklonil hlavu k materiálom. Jennifer prižmúrila oči a naklonila sa, aby mu videla lepšie do tváre. Možno niečo skrýva.

„Nie. Samozrejme, že som jej nepovedala, že s tebou… že ťa… poznám. Bola som s Danielle, tá sa vypytovala.“

„Aha, ženské taľafatky. A prečo ma tým zaťažuješ?“

Jennifer mykla plecom: „Mňa to zaujíma. Vraj je to tvoja najstálejšia milenka.“

„Jen, o čo ti ide?“ Kilmerov hlas začínal byť podráždený.

„Nemôžeme sa o nej rozprávať?“

„Nie, nemôžeme,“ vyslovil pomaly, „nechápem, prečo by sme sa mali o nej rozprávať?“

Jennifer váhala. Má pokračovať? Rada by tento rozhovor dotiahla do konca a dozvedela sa, čo najviac. Ale vidí, že ho štve, keď sa o Julie baví. Možno sa dnes aj oni prvýkrát pohádajú. Nie, chce vedieť viac: „Vraj si ju nechal… Teda ona to tak nejako vydedukovala, pretože si k nej prestal chodiť. Ty nikdy žiadnej nepovieš, že je koniec? Jednoducho prestaneš chodiť?“

„Jen, buď ticho a zapni si telku, ak sa nudíš.“

„Ona sa do teba zaľúbila…“ Nevedela, či má vetu položiť ako oznam, alebo ako otázku. „Ty si k nej niekedy niečo cítil?“

„Nie, necítil,“ odpovedal tvrdo.

„A prečo si s ňou bol tak dlho?“

„Vyhovovala mi jej vagína.“

Jennifer mlčala. Nevedela, či sa má smiať, alebo znechutene odísť. Kilmer ďalej listoval v papieroch. Zdvihla sa. Ide si dať sprchu. Pravdepodobne tam za ňou príde…

Neprišiel…

Julie Danteová si práve robila francúzsku manikúru, keď sa v jej byte náhle rozdrnčal zvonček. Kto to môže byť? Nečakala nikoho, nemala na nikoho náladu. Bože, dúfa, že to nie je jej mama. Zasa príde vyplakávať, prečo si nenájde normálny vzťah. Vydať sa a mať deti. Čo je to za život? Byť verejnou milenkou ženatého muža? Otvorila dvere a prvé, čo chcela urobiť, rýchlo ich zavrieť. Zabuchnúť mu ich pred nosom. Ale neurobila to. Jednoducho ich pustila a vrátila sa späť k nízkemu stolčeku, na ktorom mala rozložené pomôcky. Snažila sa ovládať. Pomaly si leštila pravý palec a všetku svoju myseľ sústreďovala len na túto činnosť. Srdce jej splašene bilo. Mala pocit, že jej vyskočí z hrude. Čo robí? Nepočula žiaden pohyb. Už tisíckrát v živote prekliala chvíľu, keď sa s ním dala do reči. Poznala ho, vedela akú ma povesť, ale bola mladá, hlúpa a chcela vzrušenie. A… okúzlil ju. On vždy vedel ako na to. Rozprával sa s ňou a vyzliekal ju pohľadom. Bolo to na nejakom trápnom večierku. Skončili u nej doma a začal sa vracať znovu a zas. Dnes je teda ďalší návrat? Prečo prišiel? Prečo? Už nechcela, aby chodil. Naozaj sa pokúsi nájsť si nejakého dobrého chlapca, s ktorým bude mať kopec detí. Najlepšie z nejakého Colorada, aby nevedel, čo má za sebou. Dopadol na ňu tieň. Srdce sa jej roztĺklo ešte rýchlejšie. Začala si zúrivejšie leštiť pre zmenu ukazovák. Má sa naňho pozrieť? Áno, musí. Musí ukázať, že sa ho nebojí.

Zdvihla hlavu a pozrela mu priamo do očí.

„Prišiel som ti povedať, že je koniec,“ prehovoril.

Prvé, čo jej napadlo, že ho zabije tým pilníkom, ktorý zvierala v ruke. Najprv mu vypichne oči, potom mu ním rozpára brucho a vytiahne črevá. Nie, oči budú posledné. Aby videl, čo s ním robí. Bude viac trpieť. Žalúdok sa jej náhle skrútil a vnútro jej trhali drobné pichľavé kopance. Zhlboka sa nadýchla. Hystericky sa rozosmiala: „Och, aká česť. To som nečakala, že mi to prídeš oznámiť osobne. Čím som si to zaslúžila?“

Kilmer na ňu hľadel svojím mŕtvym pohľadom: „Julie, nebuď patetická.“

Prerývane dýchala: „Ja nemám byť patetická. Ja nemám byť…“ hlas sa jej zlomil. „Vypadni,“ chcela zakričať, ale iba zachripela, „vypadni, ty skurvený bastard.“

„Idem. Povedal som, čo som chcel,“ Kilmerov hlas bol naďalej pokojný. Obrátil sa a odkráčal preč. Julie si až teraz všimla, že predtým za sebou nezatvoril dvere. Bastard! Vedel, že sa nezdrží, že jej len povie tú jednu vetu a odíde. Triasla sa na celom tele. Chrbát sa mu stratil vo dverách. Zatvárali sa. Pilník si zabárala do dlane. Do očí sa jej nahrnuli slzy. Už nevládala dýchať, nevládala sedieť. Zviezla sa na zem: „Nenávidim ťa… nenávidím.“

„Poďme sa hrať na pravdu.“

„Na pravdu?“ Jack si pretrel tvár. Vyzeral unavene, no nápad ho zaujal. Rád sa hral.

„Áno. Nepoznáš tú hru?“

„Nie.“

„Nie?“ rozosmiala sa. „Koľko máš rokov? Nie si taký starý. Koľko máš vlastne rokov?“

„Štyridsaťdva,“ odvetil.

Môj presný dvojnásobok, pomyslela si Jennifer. Smiešne. Osud? Štyridsaťdva? To je dosť. Kedy chlapov začína trápiť prostata? „Hra na pravdu je jednoduchá, ja ti dám otázku a ty musíš pravdivo odpovedať.“

Pousmial sa: „A keď neodpoviem, ako budeš vedieť, že klamem?“ Tak toto mala na mysli? Detská hra. Keď myslí…

„Jack,“ hodila doňho vankúš. Ležali nahí na zemi a všade okolo nich bola posteľná bielizeň.

„Tak dobre, pýtaj sa.“ Obrátil sa na bok a hlavu si podoprel rukou.

Jennifer sa uškrnula. Má preňho veľa otázok.

„Robil si to niekedy s chlapom?“

„Preboha nie!“ zvraštil tvár.

Jennifer koketne vystrčila jazyk: „A v grupáči si bol?“

„Bol, ale nemám rád, keď sa mi tam objavujú chlapské rite, takže zásadne chodím len so ženami. A nemal som sa náhodou pýtať ja?“ Kilmer načiahol ruku a ukazovákom jej prechádzal po línii pŕs. Na tieto dva melóny by sa mohol pozerať do konca života. Jennifer sa rozosmiala a ešte viac vystrčila jazyk.

„Bola si niekedy v živote zaľúbená?“

Jennifer zmätene zažmurkala. Nečakala, že sa spýta toto. Myslela si, že jej položí podobnú otázku, akú dala ona jemu.

Neostáva jej nič iné len povedať pravdu. Aj tak už toľko nebolí.

„Bola.“

„Kto to bol?“ ukazovákom krúžil okolo jej pravej bradavky.

„Spolužiak zo strednej. Vlastne sme spolu chodili tri roky, ešte počas vysokej školy…“ Jennifer sa odmlčala. Už stačilo. Teraz sa pýta ona.

„Ako sa volal?“

„Prosím?“

„Ako sa ten chlap volal?“ Kilmer odtiahol ruku z jej prsníka.

„Derrick Bierly.“

„Hrozné meno Derrick.“

„Ja viem,“ Jennifer sa rozosmiala. Ale bolesť sa ozývala čoraz ostrejšie. Čo sa ho chcela spýtať?

„Prečo ste sa rozišli?“

Jennifer mlčala. Preglgla: „Bol mi neverný…“

Kilmer informáciu dlhšie spracovával, na ďalšiu otázku si ponechal dostatok času: „A na tom to zlyhalo? Nedokázala si sa cez tú neveru prehrýzť?“

„Nie… on nechal mňa…“ Bolí to, stále to bolí. Ako je to možné? „Najhoršie na tom je, že mi to spravil krátko po ockovej smrti. Keď mi bolo najhoršie, keď som mala len jeho, vlastne som ho už nemala. Ostala som sama, bez peňazí, bez akejkoľvek podpory. Vtedy som naozaj myslela, že si niečo urobím. Ale aspoň som pochopila jedno: všetci ste chrapúni. Už v živote nechcem do toho spadnúť. Seriem ja na celú lásku. Len to bolí. Strašne to bolí…“ Jennifer skúmala Kilmerovu tvár. Zasa bez emócií. Zazdalo sa jej, že niečo vidí len v očiach. Akýsi záujem… alebo ako to nazvať? Niečo nové, čo tam ešte nevidela. Dočerta, prečo položil túto otázku? Ako mu to mohlo napadnúť? Spomenula si na Julie Danteovú.

„A ty? Koľkokrát si miloval?“ pokúšala sa tváriť bezstarostne.

„Ani raz.“

„Prosííím?“

„Ani raz,“ zopakoval nevýrazne.

„Chceš mi povedať, že máš štyridsaťdva rokov a v živote si nebol zamilovaný do žiadnej ženy?“

„Presne to chcem povedať,“ Kilmer sa nahol po prikrývku, ktorú mali skrčenú pri nohách, a natiahol ju na nich. Jennifer si až vtedy uvedomila, že jej je chladno.

„Ani svoju manželku… vtedy na začiatku?“ Jennifer mu neverila. Hrajú sa na pravdu a on klame v takejto, v podstate hlúpej otázke? Alebo mu nikto nevysvetlil, čo je to láska. Motýle v bruchu? Keď človek chodí okolo telefónu ako okolo oltára: Prečo mi nevolá??? A rozoberá s kamarátkami každú jeho vetu…

„Nie.“ Kilmer bol stále skúpy na slovo.

„Prečo… prečo si si ju vzal?“

„Pre peniaze. Prvé milióny som vyženil. Jediná dedička obrovského majetku. To ti nikto nepovedal?“

To je vtip? Mala by sa zasmiať? Ale keď sa zahľadela do jeho tváre, videla, že to myslí vážne. Smrteľne vážne. Preboha, koho si vzal? Päťdesiatročnú tučnú ženskú? Nie, to už by možno bola aj mŕtva. Ako sa mladý zdravý chlap mohol ženiť pre peniaze? Čo má v mozgu? Len prachy a sex? Zjavne áno. Ako ona…

Kilmer sa posadil a vzápätí vstal: „Idem si naliať. Chceš aj ty?“

Jennifer nereagovala.

„Jen, chceš sa napiť?“ chytil ju za plece. Čo? Aha! Pijatika? Nie! Pokrútila hlavou a sledovala Kilmera. Nahý šiel cez izbu k barovému pultu. Vybral pohár a flašu svojej obľúbenej whisky. Jennifer si všimla, že dosť pije. Každý večer toho dosť vypil, len tak ju niekedy medzi kefovačkami poslal po fľašu. Aj Julie povedala, že vtedy k nej prišiel opitý ako prasa. Bože, s kým sa to zaplietla? So starým opilcom, ktorý zjavne nie je schopný žiadneho citu…

„Cez víkend som si bola zabehať. Behala som len tak hore-dole ulicami a na rohu jednej, momentálne neviem ktorej, pretože ja sa vždy zamotám, je malý parčík. Objavila som tam hotovú skládku. Toto mesto je zahádzané odpadom a tam… hrôza, strašne to tam páchlo. A neďaleko je škola. “

„Uhm?“ Danielle si opäť raz dorábala raňajší mejkap.

„Ale to tu asi nikoho nezaujíma,“ Jennifer si kreslila do diára štvorčeky, kolieska, ba dokonca i srdiečka.

„Mňa to zaujíma.“ Danielle hodila kozmetickú taštičku do kabelky.

Jennifer sa rozosmiala: „Teba som nemyslela!“

„Tak chod’ za fotografom a bežte to tam odfotiť, ak to nájdeš. A potom zisti, čo treba. Choď na magistrát, oslov nejakých ochranárov, riaditeľstvo tej školy i rodičov detí, čo tam chodia. Atakďalej, atakďalej, veď ty vieš…“ Danielle si zapla počítač. Je načase pracovať.

„Myslíš?“ Jennifer opatrne vstávala zo stoličky.

„Myslím a choď,“ rozkázala jej.

„Sama?“ Jennifer tomu stále nemohla uveriť. Naozaj odhalila problém, teraz začne na ňom pracovať a možno bude mať svoj prvý vlastný článok?

„Chceš policajnú eskortu?“

„Nie,“ schmatla zo stola tašku a ponáhľala sa k fotografickému oddeleniu.

„Škoda, že fotky nesmrdia, aby každý cítil, čo je to tu za svinstvo. Čo to sem tí ľudia vyvážajú?“ smial sa fotograf, keď fotili kopy záhadného odpadu. Riaditeľ školy bol starší príjemný pán, nadšene ich prijal, lebo skládka ho už trápila celé mesiace. Naozaj netuší, kto a odkiaľ to tam tajne vyváža. Už viackrát na to upozornil príslušné úrady, ale tí hrali mŕtveho chrobáka. Jennifer počkala na koniec vyučovania a odchytila si nejakých rodičov – samozrejme, že boli zhrození. A nakoniec dobehol nadšený ochranár, ktorý jej poskytol zdrvujúci komentár. Jennifer bilo srdce od nadšenia, najradšej by sa pustila do písania ešte počas jazdy do redakcie. Donekonečna si opakovala prvé vety článku, pripomínala, na čo rozhodne nesmie zabudnúť a púšťala si výpovede svedkov na diktafóne. V redakcii sa vrhla k stolu a dala sa do písania. Danielle poznamenala, aby nerozmlátila klávesnicu.

„Výborné!“ ďobla neskôr do hárkov, na ktorých bol vytlačený Jenniferin článok, „som na teba, a aj na seba maximálne hrdá. Choď to ukázať Frankiemu.“

„Mám to ísť ukázať šéfovi?“ zľakla sa Jennifer.

Danielle na ňu skríkla: „Samozrejme, že áno. A utekaj!“

Lazenbyho našla sedieť v kresle so zatvorenými očami. Spí či medituje, alebo len vymýšľa bombastické titulky? Zaklopala na otvorené dvere a čakala. Frank sa spýtal bez toho, aby otvoril oči: „S čím si zasa kto nevie rady?“

„Ja… chcela by som vám ukázať jeden môj článok. Napísala som sama jeden materiál,“ Jennifer sa snažila hovoriť sebavedome a smelo. Lazenby otvoril oči. „Poslala ma Danielle,“ dodala chvatne. Nepošle ju preč! Musí sa na to pozrieť! Ona aj Danielle sú presvedčené, že je to kvalitná práca. Lazenby stále neodpovedal. Jennifer tvrdohlavo stála medzi dverami a v rukách zvierala tri hárky papiera.

„Ukážte to sem,“ povedal napokon. Jennifer rýchlo pristúpila k stolu a podala mu článok. Odsunula si kreslo pre hostí. Lazenby na ňu prekvapene pozrel. „Môžem si sadnúť, však? Počkám.“

„Ale áno, sadnite si, Jennifer.“ Vzdychol a začal čítať. Pozorne sledovala jeho mimiku. Keď dočítal prvý hárok, pozrel sa na ňu. Snažila sa tváriť vyrovnane a pokojne. Je to naozaj dobrá práca. Dočítal druhý hárok, začal čítať tretí, Jennifer si hrýzla pery. Z čoho si nervózna, kača bláznivá? Nikdy nebývaš nervózna. A tento chlap je obyčajný chuj, možno ťa Jackovi aj závidí a sám by ťa rád pomiloval.

„Vy ste to vypátrali a celé ste to napísali sama?“ vytrhol ju z myšlienok. Prikývla. „Celé ste to obehali dnes?“

Opäť prikývla a začala chrliť: „Bola som tam aj s fotografom, máme skvelé fotky. Teda ešte som ich nevidela, ale určite sa podarili. Nafotili sme parádne veci. A... aké je to?“ spýtala sa priamo.

„Výborné,“ zopakoval Daniellino tvrdenie.

Jennifer si myslela, že zle počuje, ale potom pochopila, že to jediné superlatívum myslí Frank Lazenby úplne vážne. „Choďte to odovzdať editorovi.“

„Pôjde to do tlače? Už teraz?“ opäť neverila tomu, čo počuje.

„Áno, už teraz. Nesúhlasíte?“ Lazenby sa pousmial. Celkom sa mu páčilo, ako reaguje.

„Premýšľala som, že by sme to podržali, lebo som v podstate odignorovala kompetentných úradníkov. Ale to je na dlhé lakte, kým sa tí vyjadria...“

„Nie, dáme to hneď a zajtra volajte úradníkom. Môžeme na koniec článku doplniť niečo ako – čo na to páni mesta?“ Lazenby jej podával späť hárky.

„Tak fajn,“ nadýchla sa a postavila sa, „utekám k editorom.“

„A držím palce s úradníkmi. Tí sa niekedy správajú…“

„… ako najväčší nepriatelia ľudstva,“ doplnila. „To hovorieval môj ocko. On bol totiž tiež novinár. Raz v Moskve, my sme tam totiž krátko žili, objavil prípad, ako úradníci povolávajú do základnej vojenskej služby, ktorú tam podnes majú, chlapca s Downovým syndrómom. Rodičia predkladali lekárske potvrdenia, ale úrady im stále posielali výhražné listy, že ich syn odmieta nastúpiť na vojenčinu.“

Lazenby sa náhle postavil a prešiel k policiam, ktoré stáli v kúte kancelárie. Boli zapratané nielen starými novinami, ale aj knihami. Vybral jednu z nich a položil ju pred Jennifer. Nadšene zjojkla: „Jéj, vy máte ockovu knihu.“

Lazenby bol v pomykove: „To je váš otec?“

„Áno,“ Jennifer pohladkala obal milovanej knihy.

„No áno… James McClain,“ Lazenby obišiel stôl a sadol si späť do kresla. Pozoroval dievča pred sebou, ako listuje v knihe. „Čítal som ju asi stokrát,“ začal a Jennifer zdvihla hlavu od stránok, „milujem tú knihu, tie príbehy, jeho štýl. Som veľkým obdivovateľom vášho otca. A vy ste jeho dcéra…“

Jennifer sa ticho usmievala.

„Kedy zomrel?“

„Už to budú dva roky.“

„Rakovina?“

Prikývla.

„Koľko by mal rokov?“

„Budúci rok päťdesiat.“ Jennifer si ihneď predstavila, akú šialenú oslavu by jej otec urobil. Pohostil by polovicu mesta. Za požičané peniaze.

„Taký mladý človek…“ zahundral Lazenby viac-menej pre seba. Mladý človek, začudovala sa Jennifer. No áno, jemu sa zdá mladý, veď on a Jack onedlho môžu sfúknuť päťdesiat sviečok na torte. Zasa si uvedomila, aký je jej milenec starý. Vekovo je bližší otcovi ako jej. Zatvorila knihu a prisunula ju späť k Lazenbymu.

„Tak dobre, Jennifer. Niekedy, keď budeme mať čas, môžeme sa o vašom otcovi porozprávať. Osvetlíte mi niektoré historky. Naozaj ma to zaujíma.“

„Áno, pán Lazenby,“ Jennifer sa postavila.

„A…“ šéfredaktor sa odmlčal, „všetci ma tu volajú Frankie.“

„Tak dobre, Frankie,“ na jeho meno dala dôraz.

„A už utekajte za tým editorom.“

„Jasné.“ Jennifer vybehla z kancelárie a Lazenby sa načiahol za slúchadlom.

Bežala do supermarketu. Kúpiť fľašu šampanského. Majú predsa čo oslavovať. Najprv vzala jedno z najlacnejších, ale vzápätí sa zarazila. Toto predsa nemôže Kilmerovi ponúknuť. Musí si ho uctiť. Koľko má peňazí? Otvorila peňaženku a prehrabávala sa v nej. Nebolo toho veľa a výplata ďaleko. Tak, ktorú fľašu vezme? Čert to ber! Riskne to – Jack si určite uvedomí, že za šampus vysolila celý majetok, a niečo jej vysolí. Už niekoľko dní jej nedal žiadne peniaze. A tie naposledy oplieskala na extravagantné lodičky, z ktorých sa neskôr vysmial, ale človek žije len raz.

Šampanské strčila doma do chladničky a urobila zopár chuťoviek. Jack už netrval na tom, aby ho kŕmila, jeho návšteva vždy prešla bez jedla a ona sa nepýtala, kde a kedy sa stravuje. Starala sa o jeho penis, nie o žalúdok.

Keď zazvonil, skokom sa rozbehla ku dverám, otvorila mu a rovnako bezstarostne poskakovala späť ku chladničke, z ktorej vybrala fľašu.

Obrátila sa k nemu: „Oslavujeme.“

„Oslavujeme? Máš narodeniny?“ podišiel k nej a chytil do rúk šampanské. Jennifer sa rozbúchalo srdce. Dúfa, že ocení značku a uvedomí si, že by mal byť aj neskôr patrične štedrý.

„Nie, nemám narodeniny,“ usmiala sa.

„Nuž, ani ja nemám narodeniny,“ pokrútil hlavou, „poháre?“

„Jasné.“ Jennifer sa splašene obzerala. Má tu vôbec niečo, z čoho by mohli piť šampanské? Otvorila kuchynskú linku a jastrila. Hm, nič také tu nie je. Mala by si to tu nejako zariadiť. Je to predsa jej byt. Hoci, ktovie, ako dlho tu bude. Vybrala šálky na kávu a pevne ich stískala. Kilmer pobavene zdvihol obočie, keď ich uvidel v jej rukách. Pomaly otváral šampanské. Buch! Podišiel k Jennifer a nalial: „Čo teda oslavujeme, keď nikto z nás nemá narodeniny?“

„Zajtra vyjde môj prvý článok. Článok, kde bude moje meno.“ Jennifer si odpila. Chutí výborne. Vybrala dobre.

„To je naozaj dôvod na oslavu,“ Jack sa posadil na barovú stoličku, „mám vykúpiť celý náklad?“

Jennifer sa rozosmiala: „Nieee, ja chcem, aby to čítali aj iní. Aby si všetci v New Yorku zapamätali moje meno a chystali sa na ďalšie objavy.“

„Je to niečo veľké?“ Kilmer si vyzliekol sako a odhodil ho na neďalekú pohovku.

„Ani nie. Ale je to len a len môj objav a Frankie… no Frankie sa už na mňa pozerá inak.“ Jennifer si pomaličky upíjala zo šálky.

„Tak už je Frankie a nie pán Lazenby?“ Kilmer do seba prevrátil celý obsah šálky a nahol sa po fľašu. Jennifer zvraštila čelo, naozaj ten chlap dosť pije.

„Áno, mám pocit, že už som si ho nalomila. Nebol už taký odmeraný. Jeeej, a vieš čo, on má ockovu knihu! On má v kancelárii ockovu knihu a uznáva ho, a keď zistil, že som jeho dcéra… Teraz sa už ku mne bude správať inak.“ Kilmer sa usmieval. Tesne predtým, ako sem šiel, mu Frank volal.

„Ty si vedel, kto je jej otec?“

„Jej otec? Nejaký novinár, párkrát mi niečo spomínala…“

„Je to legenda, mám jeho knihu, obdivujem jeho príbehy, štýl písania,“ rozplýval sa Frank.

„Takže nakoniec aj dcéra bude do sveta.“

„Naozaj sa chytá, dnes dokonca sama vyňuchala jednu vec. A ten článok je výborný.“

„To som rád,“ zamrmlal a zložil.

„Tak čo, miláčik?“ vrátil sa späť do prítomnosti, „úvodné kolo oslavy v podobe šampanského máme za sebou. Čo špeciálne máš prichystané ďalej?“

„Nechaj sa prekvapiť,“ Jennifer odložila šálku a pristúpila k nemu. Siahla mu do rozkroku. Tak ako predpokladala, už bol riadne tvrdý. Zosunula sa nižšie.

„Čo ty vlastne robíš po večeroch?“

Jenniferin croissant sa zastavil na polceste do úst. Danielle ju občas vytiahla na raňajky, tiež si už zamilovala sladkú kávu a ešte sladšie drobné hriešnosti. V podstate to bolo niekedy jediné sýte jedlo za celý deň, tak prečo nie? Zatiaľ sa jej to neukladá na zadku ako Danielle.

„Nehovoríš o žiadnom chlapovi, priateľoch. Chodíš vôbec niekam?“

Jennifer v duchu zahrešila. Bolo však len otázkou času, kedy si Danielle všimne, že ona o podobných veciach čuší. A ako môže zdravá, skvele vyzerajúca dvadsaťjedenročná žena čušať?

„Nechodím nikam,“ vyšla s pravdou von, „ja som po celom dni taká uťahaná, že som rada, keď som sama v tichu doma. V skutočnosti som veľký introvert, nemám rada hlučnú spoločnosť.“

„Kto hovorí o hlučnej spoločnosti?“ Danielle sŕkala kávu a krútila hlavou, „Mám nápad,“ skríkla a Jennifer si od ľaku zahryzla do jazyka. „David má určite nejakého priateľa, ktorý je single. Zavolá ho a pôjdeme na rande vo štvorici.“

„V žiadnom prípade,“ vyletelo z Jennifer, „nemám rada rande naslepo. To nie je nič pre mňa.“

„Nebuď labuť, určite to nebude žiadna pohroma. David je klasa, má kamarátov na úrovni.“ David bol Daniellin najnovší objav, tvrdila, že je to ten pravý. Vraj výborne vyzerajúci, má slušné správanie, slušné zamestnanie (je majiteľom predajne ojazdených áut), v posteli síce sem-tam musí predstierať orgazmus, ale to sa urovná. Musia si na seba zvyknúť.

„Danielle, nie, naozaj, nie. Ďakujem.“ Jennifer nikdy nenapadlo, že by sa so svojím sladkým mileneckým tajomstvom mala niekomu zveriť. Nikdy nebola na ženské nočné šepoty a Danielle zasa rozhodne nebola bútľavá vŕba.

„Čoho sa bojíš?“ útočila Danielle.

„Nebojím sa ničoho,“ nadýchla sa Jennifer, „ale pôjdem randiť s kým ja chcem a kedy chcem.“

„Ty niečo tajíš?“

„Nič netajím.“ Jennifer sa rozbúšilo srdce. Nemôže na to prísť. Ako by mohla? Nikto ju nikde s Jackom nevidel, sú len u nej doma a Lazenby sa nikdy nepreriekne. Ohrozil by vlastnú pozíciu.

„Si lesba? Pozri, mne to neprekáža...“ Danielle rozhodila rukami.

„Nie som lesba.“ Jennifer sa hystericky rozosmiala. A možno by jej mala povedať, že je a bol by pokoj. Nie, Danielle má určite nejakú kamošku z iného brehu a ešte by jej dohovorila rande s ňou. Jennifer sa obzerala po kaviarni, bolo tu prázdno. Všetci už odišli pracovať, len ony dve vysedávajú a kávičkujú. Pohľad sa jej stretol s očami mladého čašníka. Hispánsky prisťahovalec, kučeravé vlasy, dychtivý čierny pohľad. Jennifer si všimla, že po nej poškuľuje. Ani jej nebol nesympatický, pod bielou košeľou sa črtala pevná mužná hruď. Ako dlho to bude so starým Kilmerom ťahať?

„Tak dobre,“ obrátila sa k Danielle, „pôjdem. Kedy?“

„Výborne,“ Danielle nadšene zatlieskala, „v piatok. Už som dohodnutá s Davidom, vybral nejakú útulnú francúzsku reštauráciu, nebude problém, ak pribalíme aj niekoho ďalšieho.“ Jennifer opäť pohľadom vyhľadala mladého Hispánca. Usmiala sa naňho a kývla mu. Treba platiť a pobrať sa pracovať…

Cez okno bolo vidieť obrovský mesiac, ktorý drzo nazeral do ich spálne. Jennifer sledovala Kilmerov súmerný profil. Napriek štyrom krížikom nenašla na ňom žiadnu fyzickú chybu, ktorá by ju odpudzovala. Musí uznať, že ide o výnimočne príťažlivého muža, hoci ten mladý čašník…

„Jack?“

Otvoril oči.

„V piatok mám rande.“

Rozosmial sa: „Rande a s kým?“

„Neviem. To je Daniellin výmysel. Rande naslepo, vo štvorici, ona privedie svojho priateľa.“

„Tak si to uži. Potom mi povieš, či ťa dobre pretiahol,“ uškŕňal sa.

„Ty si myslíš, že s ním vleziem do postele na prvom rande?“ Jackovo myslenie ju naozaj udivovalo, zarážalo aj fascinovalo zároveň. Stále si nemôže zvyknúť na to, že myslí opačne ako ostatní.

„Ohoho, ty máš nejaké predsudky, o ktorých neviem?! Nespávať s chlapom na prvom rande. Len keď mi za to zaplatí?“ Jack sa vymrštil a zvalil sa na ňu. Chytil jej ruky, vytiahol ponad hlavu a pevne zopäl.

Jennifer začala prerývane dýchať. Táto hra sa jej páčila.

„Nie, rozhodne s ním nevleziem do postele po prvom rande. Počuj a tebe vôbec nevadí, že idem s niekým von?“ Jennifer si spomenula na obedňajšiu spoveď Julie. Popri nej mával aj iné bokovky. Ktovie, či aj pri nej nemá nejaké ďalšie? A kedy by s nimi bol? Každý večer je tu, iba ak cez obed. A záleží jej vôbec na tom? Nie! „Tak nevadí?“ otázku už zavzdychala. Ruky mala vykrútené, pridržiaval ich jednou rukou, druhú mal vsunutú medzi jej stehnami, jazyk kopíroval jej krk.

„Tak nevadí?“ Jeho ruka zašla vyššie a hlbšie a jej telo sa naplo ako luk.

Náhle sa jeho tvár zjavila pri nej, prisal sa jej na ústa: „Jen, buď už konečne ticho! Pre mňa za mňa choď von aj s nejakou lesbičkou. Ale potom by som sa rád na vás pozrel…“ S lesbičkou? Čo má každý s tými ženskými? Dúfala, že tak nepôsobí… a že si to nemyslí aj ten čašník. Jennifer zatvorila oči a predstavila si jeho tvár…

David pôsobil ako mastný zemiak. Veľká okrúhla červená tvár lemovaná neumytými vlasmi. To si ich nemohol zmyť, keď ide na rande? Zhnusene pozrela na Danielle. Vážne je už taká zúfalá, že ide von aj s týmto? Veď nepatrí do starého železa, tak prečo sa tak ponižuje? Jej spoločník meškal. Už to naznačovalo, že to nebude práve najvhodnejší výber, takže by nemusel prísť vôbec. Usadili sa do boxu a Danielle hneď vybrala víno. Jennifer sa obzerala po reštaurácii. Ešteže tá pôsobí dobre. Ladená do bielej a koňakovej farby, intímne osvetlenie, nevtieravá džezová hudba.

„Jennifer?“

Vyzerá to tu naozaj príjemne. Prečo ju Kilmer nevytiahne niekam von? Stále musia trčať u nej doma? Hanbí sa za ňu? Áno, najbližšie mu to povie, že sa chce ísť zabaviť. Večera, potom nejaký tanečný klub.

„Jennifer?“ Strhla sa. Danielle, jej vyvolený David i čašník na ňu s očakávaním hľadeli.

„Si hladná? Vyberieme si alebo počkáme na Patricka?“ Volá sa teda Patrick. Spomínali už jeho meno? Je hladná?

„A bude dlho meškať?“ spýtala sa Davida, ktorý neskrývane zízal do jej výstrihu. Idiot, aspoň pred Danielle by sa mohol kontrolovať.

„Ne-neviem,“ vyjachtal.

„Ja som hladná. Objednáme si.“ Čašník prikývol a podal im jedálne lístky. Jennifer mala rada francúzsku kuchyňu. Voňavé horúce bagety, maslo, sladký džem i žabie stehienka jej chutili.

„Dám si escargots de Bourgogne – petite sause aux herbes,“ vyhlásila bezchybnou francúzštinou. Ockove túlavé topánky sú opäť na niečo dobré. Mňam, slimáky. Keď už nič iné, aspoň sa dobre naje a dúfa, že jej „partner“ príde aspoň na záver, aby to celé zacvakal.

„To je úžasné, presne to si dám aj ja,“ škeril sa David. No to je fakt úžasne. Dúfam, že nevieš, čo si dávaš, a potom sa dobre pogrcáš…

„Ja si dám len šalát,“ uzatvorila Danielle. Áno, presne, treba hrať formu, že veľa neješ, hoci pri raňajkách spasieš plný tanier croissantov. Jennifer si odpila z vína. Musela uznať, že Danielle vybrala dobre. Takže okrem toho, že sa naje, sa aj opije. Nech už to stojí zato.

„Tak tu ho máme, strateného syna,“ zvolal náhle David. Pri stole sa zjavila akási nevydarená mladšia kópia Woodyho Allena – okuliarnatý, neupravený, vystrašený tridsiatnik. Jennifer bleskovo siahla po pohári - tak na toto sa musí riadne napiť - a vzápätí vrhla nenávistný pohľad na Danielle. Toto si vypiješ. Do dna!

„Ahojte, všetci,“ Woody-Patrick zdvihol ruku na pozdrav.

„Patrick, toto je Danielle, moja priateľka,“ predstavoval nadšene David, „a toto je Jennifer, tvoje dnešné rande.“

„Ahoj, Jennifer,“ Woody-Patrick očervenel a pohľad zavŕtal do jej výstrihu. Tak na to, drahý, zabudni, ale zabaviť sa treba…

„Čomu sa venuješ, Patrick?“ Jennifer vybrala zo zásuvky jeden zo svojich neodolateľných úsmevov. Dotyčný sa nepokojne zahniezdil na stoličke, na ktorú si medzitým sadol, očervenel a na čelo mu vystúpili kvapky potu: „Som učiteľ na strednej škole. Chémie.“

„To je dosť nebezpečné povolanie,“ Jennifer prechádzala ukazovákom po okraji pohára, „nebojíš sa?“

„Nie, treba sa len naučiť zaobchádzať s látkami bezpečne,“ oduševňoval sa, „niekedy ťa môžem zobrať do labáku a všetko ti ukázať.“ Už sa trasiem, pomyslela si.

„Originálne rande,“ zamiešal sa do rozhovoru David. Danielle súhlasne prikývla.

„No… neviem,“ Jennifer zámerne hovorila čo najpomalšie, „chemikálií sa vážne bojím a potom ten smrad. Aj z teba ho cítim.“

„A–a–a,“ Woody-Patrick bol už ako rak, „ja–ja–ja, viem, to už je náš osud. Ale vysprchoval som sa predtým, ako som sem prišiel.“

Vážne skvelý osud. To si rovno hodiť mašľu. K stolu prišiel čašník a začal servírovať jedlo. Spozoroval nového hosťa. „Prepáčte, pane, nevšimol som si vás. Hneď vám prinesiem menu.“

„To-to-to je v poriadku, dám si to, čo dáma,“ ukázal na Jennifer. Presne tak, lepšie si si ani vybrať nemohol. „Vy ste teda novinárky?“

„Áno,“ Danielle sa prehrabávala vidličkou v šaláte.

„A už ste odhalili svoju aféru Watergate?“ Woodymu-Patrickovi sa napla hruď. David vyprskol do smiechu. Óóó, on je dokonca aj vtipný.

„Nie, ale pracuje sa na tom.“

„Používame všetky naše zbrane. Najmä tie, o ktorých nemáte ani len potuchy,“ pridala sa k Danielle Jennifer. Pohľady obidvoch mužov opäť skĺzli do jej výstrihu. Presne tie som mala na mysli. Akí ste vy obmedzení. Vzala do rúk kliešte na slimáky.

„To sú slimáky?“

„Áno, samozrejme, escargots, “ odpovedala na Davidovu otázku a očkom zachytila, ako chemický nadšenec zbledol. Veru tak… Tak čo teraz urobíš? Zmeníš objednávku alebo budeš hrať hrdinu? Woody-Patrick hral hrdinu.

„Ja som kedysi tiež písal… do školských novín. Ale myslím, že to boli dobré články.“

„O tom nepochybujem,“ Jennifer vycuciavala slimáka z ulity. David odhodlane nasledoval jej príklad a pokúšal sa tváriť, že lepšiu dobrotu v živote nejedol. Nebojácny učiteľ chémie bol čoraz bledší.

„A o čom boli tie tvoje články?“

„Ó-ó-ó,“ neuznaný novinár sa zhlboka nadýchol, „no napríklad, že školská jedáleň ponúka len obmedzený počet jedál. Nič pestré.“

„To je dôležité,“ pokývala uznanlivo hlavou a opäť si dopriala riadny dúšok vína, „Danielle,“ obrátila sa na kolegyňu, „to víno je vážne skvelé.“

„Ja viem, vyznám sa,“ Danielle žiarila spokojnosťou.

„Neobjednáme si ešte jednu fľašu?“

„Chlapci?“ Danielle sa zdvorilo obrátila na svojich spoločníkov, ale Jennifer vedela, že už je dávno rozhodnuté. Oslovení pozreli jeden na druhého a prikývli. „Čašník!“ skríkla. Hneď bol pri nich aj s novou dávkou slimákov. Tak, pán veľkohubý, poďme na to!

Pán veľkohubý chytil do rúk kliešte a tváril sa, že ide na popravu: „A ďalší článok bol o tom, že školské laboratóriá sú v dezolátnom stave a chýba im množstvo podstatných pomôcok.“

„Čo? Aha, tie tvoje školské članky.“ Jennifer škodoradostne sledovala, ako sa slimák blíži k priateľovým ústam. „Ješ slimáky prvýkrát v živote?“

„Nie,“ odpovedal zaťato.

„Fajn, na prvýkrát to nikomu nechutí, zvyčajne sa potom… sorry za výraz, pogrcia, ale napokon si ich človek zamiluje, však?“

„Ja som im nikdy neprišla na chuť. Vraj je to afrodiziakum, ale zaobídem sa bez neho,“ Danielle už dojedala svoj šalát.

„Veru tak, afrodiziakum,“ Jennifer vďaka najstaršiemu remeslu vedela, ako sa má tváriť, hovoriť, čo má robiť s rukami. Chlapi sa potili.

Woody-Patrick sa nadýchol a pustil sa vyciciavať svojho prvého slimáka v živote. Ani Anna Boleynová či Mária Antoinetta tak v posledných chvíľach svojho života netrpeli. Preglgol. Zvládol to, prvého má za sebou.

„Je to nenapodobiteľná chuť, aj skupenstvo… človek si pod tým môže predstaviť hocičo... možno aj preto je to afrodiziakum,“ Jennifer pevne vzala kliešte do rúk a jedným ťahom vycicala slimáka. David si uvoľnil kravatu, Danielle sa pripito zachichotala a… Woody-Patrick? Vyskočil od stola a rozbehol sa k toaletám. Ide si ho buď vyhoniť, alebo sa vygrcať, pomyslela si Jennifer. Čo z toho? Hodí si mincu? Možno oboje naraz. Načiahla sa po pohári vína a na ex ho do seba hodila: „Danielle, ja budem asi chodiť na rande už len s tebou, lepšie víno som tuším nepila.“

„Neprotestujem, myslím, že tu majú dostatok zásob,“ Danielle mykla plecom a siahla do Davidovho taniera: „Ukáž, dám si jeden z tých afrodiziakálnych zázrakov.“

Woody-Patrick sa k stolu nevrátil a celé tie lukulské hody zaplatil David. Azda má s ojazdenými autami dobrú sezónu. Jennifer si našla na pracovnom záznamníku niekoľko chemikárových zúfalých telefonátov (potvora Danielle mu dala jej číslo), ale nereagovala na ne. Nereagovala ani na kyticu tulipánov, (povedal mu už niekto, že tulipány su znakom sprostosti?), ani na veľkú bonboniéru. Vlastne na tú áno, spestrili si ňou s Danielle jedno popoludnie. A pre Kilmera to bola len jedna veľká zábavná historka. Povedal jej, že by mala na také rande chodievať každý večer. Nech má v starobe na čo spomínať.

Momentálne bola až po uši zahrabaná medzi tonami papiera. Musí tu mať Frank taký neporiadok? Naozaj to vyzerá pôsobivo a dôležito, keď má šéfredaktor zahádzaný nielen stôl, ale celú miestnosť novinami, výstrižkami či obťahmi? Ide mu do archívu povedať, že ten x rokov starý výstrižok o štrajku v jednej miestnej továrni nenašla. Aj keby ho sám hľadal, tu ho nenájde…

„Dobrý deň.“ Jennifer sa odsunula na stoličke a pozrela ku dverám. Medzi dverami stála nižšia útla jemná plavovláska s obrovskými očami naivného dieťaťa. Ešte ju tu nevidela. Prišla sa opýtať na prácu? Poslal ju sem Jack, napadlo jej a takmer vyprskla v smiech.

„Prosím vás, je tu Frankie?“ žena sa bezradne poobzerala. Jennifer si všimla, že kostým, ktorý má oblečený, sedí na nej ako uliaty. Zjavne dobrá značka. Aj topánky stáli majetok. Kto je to?

„Je v archíve. Ale mal by už prísť,“ odpovedala neznámej.

„Mohla by som tu naňho počkať?“ žena ukázala na kreslo pre hostí. Zjavne sa poznajú, je to Frankova známa, čo iné jej má odpovedať?

„Samozrejme, posaďte sa,“ Jennifer vystrúhala profesionálny úsmev. „Nedáte si kávu?“

„Nie, ďakujem, nenechajte sa rušiť. Pracujte, ako keby som tu ani nebola.“ Jennifer mykla plecom a už len zbežne listovala v šéfredaktorových zložkách. Už aj zabudla, čo hľadá. Z redakcie začula Frankieho hlas, ako niekomu niečo prikazuje. Takže sa vracia. Pozrela na plavovlásku, ktorá sa s kreslom otočila ku dverám. Zjavne sa nevie Frankieho dočkať. Čo ak je to jeho milenka? O jeho súkromnom živote síce nič nevie, ale pochybuje, že nejaký má. Celé dni je zatvorený v redakcii. Musí sa spýtať Jacka.

Frank Lazenby vošiel do kancelárie, a keď zbadal návštevu, ústa sa mu rozšírili do úprimného úsmevu: „To je teda prekvapenie. Ani nevieš, ako rád ťa vidím. Vyzeráš úžasne.“ Lazenby návštevníčku srdečne objal. Jennifer dvojicu so záujmom sledovala. Tak toto nebudú milenci, iba zjavne starí dobrí priatelia.

„Prišla som len na skok, šla som okolo. Dúfam, že nevyrušujem. Vidím, že usilovne pracujete.“ Kývla hlavou smerom k Jennifer. Lazenby na okamih zaváhal, Jennifer sa opäť zdvorilo usmiala.

„Jennifer, prečo si pani Kilmerovej nič neponúkla?“ Pani Kilmerovej? Jennifer zasiahol elektrický prúd. Tak toto je hádam zlý sen! Nadýchla sa a zhrozene pozerala na Lazenbyho. V očiach mu prečítala odpoveď na svoju otázku: Áno, to je manželka tvojho milenca.

„Ponúkla mi kávu, ale nechcela som. Naozaj nevyrušujem, Frankie?“

„Nie, už aj tak sme skončili.“ Jennifer pochopila. Schmatla zložku, v ktorej listovala, a zamierila ku dverám. Pohľad sa jej stretol s Lazenbym: „Potom to dokončíme.“

„Áno, jasné,“ chvatne odpovedala a trochu hlučne zatvorila dvere. Chvíľu nerozhodne postávala a obzerala sa okolo seba. Za Danielle ísť nemôže, tá z toho vyrobí haló na celú redakciu. Do oka jej padol športový redaktor Henry. Podišla k nemu. „Henry, poznáš tú ženu, čo je u Franka v kancelárii?“

„Videl som ju, keď vošla. Kilmerová, prečo sa pýtaš?“ Henry rozprával pomalým, ťahavým tónom a Jennifer to ešte viac znervózňovalo.

„To je manželka Jacka Kilmera?“

„Áno.“ Henry si ju skúmavo premeral. Prečo sa táto maličká vyzvedá?

„Ja… len, že som si ju predstavovala trochu inak. Keď jej zahýba, že pôjde o nejakú rozkysnutú ženskú, ale táto...“

„Táto je kosť a Kilmer je idiot.“ Henry sa zahĺbil do čítania konkurenčného denníka, a tým naznačil, že debata sa skončila. Jennifer to však úplne stačilo, bola rada, že sa spýtala toho pravého. Šporťák nebude robiť vedu z toho, prečo sa vypytovala.

„Vyzeráš úžasne,“ pochválil Lazenby Kilmerovú ešte raz.

„Ďakujem.“

„Ako sa máš?“ Frank sa posadil do svojho kresla a vpil sa do Caroline Kilmerovej pohľadom.

Unavene sa usmiala a vzdychla si: „Ide to…“

„Cítiš sa dobre?“

„Áno. Si milý, že sa zaujímaš.“ Nádych bezbranného dieťaťa sa v očiach Kilmerovej ešte prehĺbil.

„Aj… aj sa s ním stretávaš?“

„S Jackom? Ó, nie. Už som ho nevidela niekoľko týždňov. Pomaly zabúdam, ako vyzerá. Mala by som sa spýtať nejakej tej jeho… priateľky. Poprosiť ju o aktuálnu fotografiu.“

Lazenby si pomyslel, že to by nebolo až také ťažké...

„Prepáč, nemal som rýpať.“

„To je v poriadku, Frank, veď nerýpeš,“ Caroline si položila na stôl obrátené dlane a skúmala čiary osudu. Pred rokmi by neverila, že k nej bude taký zlomyseľný.

„Keby sa dalo nejako… pomôcť.“ Lazenbyho pohľad behal po kancelárii. Hľadal nejakú barličku. Niečo, na čo by sa mohol pozerať, len aby nevidel tie smutné oči. Nič nenašiel, a tak si len zamyslene šúchal lysinu.

„Frank, prosím ťa, už si sa napomáhal dosť. A… čo keby si prišiel ku mne dnes na večeru?“ hlas sa jej vyjasnil novým nápadom.

„Dnes? Večera?“

„Áno, dnes! A nechcem počuť výhovorky, že máš veľa práce. Viem si živo predstaviť, ako tu tvrdneš celé dni a noci, a ani sa poriadne nenaješ. Dnes ťa hostím ja!“

„Vidím, že sa mi neoplatí protestovať.“ Lazenby bol šťastný, že sa ich debata ocitla na bezpečnom poli. Bol hlupák, že začal s Jackom.

„Nie, neoplatí,“ Caroline Kilmerová sa postavila, „čakám ťa o siedmej. Môžeš aj meškať…“

„Už ideš?“

„Áno, prišla som len na skok, pozdraviť ťa.“ Obišla stôl a pristúpila k Lazenbymu. Srdečne ho objala a tuho ho pritisla k sebe. Z jej reakcie bol mierne vykoľajený. Nemala by toto robiť… „Som rada, že si,“ zamrmlala mu do pleca. Lazenbymu navrela v hrdle hrča. Caroline uvoľnila objatie a potichu prešla ku dverám. Nečujne ich otvorila a hodila na priateľa posledný pohľad. Sedel v kresle ako paralyzovaný. „Tak večer, o siedmej.“ Frank sa zmohol len na nepatrné kývnutie hlavy.

Caroline bola šťastná. Tá chvíľka s Frankom jej zdvihla náladu. Dnes si urobia skvelý večer. Prečo jej nenapadlo už skôr pozvať ho k nej? Môžu z toho urobiť tradíciu - každý pondelok večeria u nej. Jej detské natešené oči narazili na dychtivý mačací pohľad. Usmiala sa na mladú novinárku a hlavou jej kývla na pozdrav. Tú jej reakcia mierne zmiatla, ale pozdrav opätovala. Veď netuší, s kým má tú česť.

„Jennifer!“ Redakciou zaznelo jej meno. Kto ju volá? Otáčala sa a zbadala Lazenbyho skrivenú tvár. Zložku, ktorú ešte stále zvierala v rukách, pritisla pevnejšie k hrudi. Potkýnajúc, šla k nemu.

„Našla si to?“ spýtal sa jej, keď sa obaja ocitli v kancelárii, „je to tam?“

„Nie, respektíve… ja neviem. Myslím, že ten… výstrižok tu už ani nemáš,“ jachtala.

„Daj mi to,“ rozkázal a ona mu poslušne podala fascikel.

„Predstavovala som si ju inak,“ vyslovila potichu, kým sa šéfredaktor prehŕňal v starých výstrižkoch.

„O to sa nestaraj,“ Lazenby bol podráždený, „tu je to. Vedel som, že to mám,“ Lazenby jej podal zožltnutú novinovú stránku, „môžeš ísť pracovať.“

„Uhm.“ Jennifer sa nehýbala.

„Potrebuješ ešte niečo?“

Jennifer trhlo: „Nie, nič, ďakujem. Dúfam, že mi to pomôže.“ A vybehla zo šéfredaktorovej kancelárie.

Zo stretnutia bola nesvoja po zvyšok dňa. Teraz pozorovala Kilmera. Listoval v diári a písal si poznámky.

„Franka dnes navštívila v kancelárii tvoja manželka,“ oznámila ledabolo a objala si skrčené kolená. Sedela v kresle len v ľahkej košieľke. Pomrvila prstami na nohách.

Jack zúžil oči: „Caroline? Čo tam chcela?“

Jennifer sa uškrnula: „Tak to vážne neviem. Jednoducho prišla. Je veľmi milá.“ Hľadela na prsty. Neurobí si na nich manikúru? Ktovie, ako dlho sa ešte v tom diári bude hrabať?

„Milá?“ Kilmer zvýšil hlas. „Ty si sa s ňou rozprávala?“

„Áno. Bola som u Franka v kancelárii, keď prišla. Len sme si povedali zopár viet, nič viac. Keď prišiel Frank, vypadla som.“ Jennifer vystrela nohy v celej ich dĺžke a provokatívne sa mu zadívala do očí.

Kilmer pokračoval vo výsluchu: „Ako dlho uňho bola?“

„Krátko.“ Jennifer sa na jeho reakcii v duchu zabávala. Čo ho trápi? Je to jeho „papierová“ manželka, nestretáva sa s ňou, ako je rok dlhý. Ktovie, kedy naposledy mali spolu sex. Mala sa ho na to spýtať pri ich hre na pravdu.

„To je ako? Krátko?“ na posledné slovo dal dôraz.

Jennifer vyprskla: „Panebože, Jack! Päť minút, viac tam nebola!“ Že s tým vôbec začínala.

„A o čom ste sa bavili vy dve?“

„Spýtala sa, kde je Frank. Povedala som, že v archíve. Ponúkla som jej kávu, odmietla a to je všetko. Spokojný?“ dodala ironicky.

Jack sa na niekoľko sekúnd pohrúžil do svojich myšlienok.

„Prines mi telefón,“ ozval sa napokon.

„Prosím?“

„Telefón.“

Jennnifer vyskočila z pohovky a obzerala sa. Kam ho zasa položila?

„Jen, je na kuchynskej linke.“

„Áno, už vidím,“ zašla po telefón a podala mu ho. Komu chcel volať? Sadla si späť na svoje miesto a sledovala Jacka. Sústredene držal telefón pri uchu: „Dobrý večer, pani Jacobsonová. Je moja manželka doma?“

Moja manželka, Jennifer sa v duchu celkom zabávala. Čo to ten chlap robí? Zrazu sa rozhodol kontrolovať svoju polovičku. Či mu náhodou nezahýba?

„Áno… večeria… dobre, len to som chcel.“ Zložil. Postavil sa a zapínal si sako.

„Ty ideš preč?“ opýtala sa začudovane.

„Áno.“ Kilmer otvoril kufrík a hodil doň diár.

„Kam?“

„Domov,“ uškrnul sa, „dnes nič nebude. Neboj sa, maličká, zajtra ti to vynahradím tak, že nebudeš môcť chodiť.“

„O to sa nebojím,“ zamrmlala. Bola aj rada. Bola unavená a chcela sa dobre vyspať, keď je tu Kilmer, tak o spánku nie je ani len reč. Nerozumela, kde ten chlap berie energiu. Len si choď! Vyčkala, kým zapleskol dvere, a pobrala sa do postele. Na manikúru kašle. Konečne sa dobre vyspí.

Jedáleň osvetľoval obrovský krištáľový luster. Celý dom Wilsonovcov, postavený v druhej polovici devätnásteho storočia, bol zariadený starožitným nábytkom a doplnkami, ktoré dôkladne vyberali celé generácie. Dom dýchal históriou, krásou, eleganciou, ale nie láskou. Tá odišla pred takmer dvadsiatimi rokmi, keď si posledná potomkyňa starej váženej rodiny vzala za muža chlapca z Jersey. Jej otcovi sa pozdával, mal galantné správanie, bystrý mozog a jeho dcéra bola do neho zbláznená až po uši. Jack Kilmer odjakživa pútal ženy a ženy pútali jeho a ona, naivná, si myslela, že to zmení. Veď si vzal ju… a už si naozaj nepamätá, kedy v tejto jedálni spolu naposledy večerali. Môže to byť aj desať rokov dozadu. Alebo pätnásť. Luster vydával príjemné svetlo. Ani prudké, ani tlmené, stará mama vedela, čo kupuje.

„Premýšľam, že sa v lete pôjdem pozrieť do Ázie. Možno do Japonska. Vždy sa mi páčili tie ich chutnučké miniatúry.“ Frank Lazenby sa na dnešnú večeru pripravil. Nešiel sem rovno z redakcie, zastavil sa doma. Dal si rýchlo sprchu a vybral svoj najlepší oblek. Táto žena si to zaslúži.

„Veď choď, Frankie. Kedy si mal naposledy dovolenku?“ Caroline Kilmerová mala na sebe oblečený kaftan marhuľovej farby, ktorá pristala jej detskej tvári. Sedeli vedľa seba za obrovským oválnym stolom. Ona za vrchstolom a on po jej pravici. Večerali a obaja sa cítili príjemne.

„Už ani neviem. A bojím sa, že tak ako všetci vorkoholici nebudem vedieť, čo mám na dovolenke robiť. Neviem odpočívať a každú chvíľu budem kontrolovať, čo sa v redakcii deje.“

„Nebudeš, zariadim, aby ti nezdvíhali telefón.“ Caroline sa nahla a chytila Franka za ruku.

„A čo keby si šla so mnou?“ vyletelo z Lazenbyho, ktorý bol z jej dotyku nesvoj.

Caroline sa zasekla: „Ďakujem, ale myslím, že to nie je práve najlepší nápad.“

„Prepáč, nechcel som,“ tvár mu mierne očervenela, „len som myslel, že kedy si bola naposledy na dovolenke ty?“

„Ale ja nepotrebujem chodiť na dovolenky,“ krútila hlavou a v jej nezvyčajne veľkých očiach sa odzrkadľovalo svetlo z lustra, „ja som znudená milionárska dcérka a manželka, ktorá celý život nič nerobí.“

„Caroline,“ Frank sa zasmial a stisol jej ruku.

„Dobrý večer vám prajem,“ zaznelo jedálňou. Dvojica sa strhla. Medzi obrovskými francúzskymi dverami, vedúcimi do jedálne, stál Jack Kilmer. Frank Lazenby pustil Caroline ruku a vzal do nej odloženú vidličku. Jack si ich dotyk určite aj tak všimol.

„Čo večeriate?“ Kilmer pristúpil k stolu. „Homáre? Tak to si teda dám. Idem do kuchyne.“ Caroline mĺkvo prikývla a hľadela do taniera.

„To nie je možné,“ zamrmlala, keď sa jej manžel stratil v hlbinách domu, „neukáže sa doma celé týždne a musí prísť práve dnes? Keď si tu ty. Musí prísť pokaziť môj jediný pekný večer?“

Lazenby mlčal. Nevedel, čo povedať. Má jej vari vyklopiť o istých zelených očiach a plných prsiach? A načo? Už sa aj tak dosť trápi.

Kilmer bol hneď späť aj s plným tanierom. Posadil sa po ľavej strane svojej manželky, presne oproti Lazenbymu. „Ty nepiješ?“

„Nie, nechcel som.“ Frank mrkol na Caroline. Uprene pozerala na klepetá svojho homára. Určite by bola radšej na mieste toho chudáka.

„Ale, prosím ťa, k tomuto sa víno hodí. Nebudem sa tu nalievať vodou.“ Kilmer opäť odišiel od stola.

Caroline ešte stále hypnotizovala klepetá: „To je v poriadku, Frank.“

„Prečo to robí?“ odpovedal rovnako šeptom.

„Nechaj ho tak. Keď mu to robí radosť.“ Caroline zdvihla hlavu a unavene sa na svojho priateľa usmiala: „Naozaj to nechaj plávať.“

„Tu to máme,“ Jack postavil pred Franka pohár.

„Ja nebudem,“ Frank odsunul pohár, „som tu autom.“

„Nebuď ako malý chlapec.“ Kilmer otváral fľašu.

„Nie,“ protestoval.

„Frank, daj si. Je to dobré víno, naozaj sa hodí k homárom,“ prehovorila nakoniec aj Caroline Kilmerová.

„Tak vidíš, máš to odobrené odborníčkou.“ Domáci pán šikovne nalieval víno do dvoch pohárov. „Na starých priateľov,“ chytil pohár a štrngol do priateľovho aj do manželkinho s minerálkou. Sadol si späť na svoje miesto a pustil sa do homára. Pravdupovediac, už dávno nemal výdatnú večeru, pri Jennifer McClainovej mu na jedlo akosi neostával čas.

„O čom ste sa rozprávali?“

„O dovolenke,“ odpovedala Caroline a pokračovala v konzumovaní večere. Nejako to prežije. Kvôli Frankovi sa bude tváriť, že je všetko v poriadku. Že jej to neprekáža. Ostane tu sedieť a bude viesť zbytočnú konverzáciu, hoci by sa najradšej zdvihla a zabuchla za sebou dvere.

„O dovolenke? Kto kam plánuje ísť?“ zaujímal sa Jack.

„Ja. Premýšľal som o Japonsku,“ zapojil sa do rozhovoru Lazenby.

Jack Kilmer zdvihol obočie: „To je výborná voľba. Jasné, choď a priveď si odtiaľ nejakú poslušnú japonskú žienku.“

Caroline sa tvárila, že manželovu poznámku prepočula, a silene pokračovala v zbytočnej debate: „Frank si ale myslí, že by to bez neho v redakcii nezvládli a že on by ani nedokázal oddychovať.“

„Ale zvládli by to tam. Dozrel by som na to,“ Kilmer odložil príbor a spokojne sa oprel o operadlo stoličky. Ten homár je výborný. Už takmer zabudol, ako dobre padne kvalitná večera. Mal by sa s Jennifer porozprávať. Nielen sexom je človek živý.

„Do leta času dosť,“ zahundral Lazenby. Dozrie na redakciu. Koho poverí dočasným vedením? Tú prsnatú pobehlicu? Asi by mal čo najskôr dojesť večeru a vypadnúť odtiaľto. Bude taká zbabelá sviňa a nechá tu s Jackom Caroline samu? Zadíval sa na pohár vína. Aj tak si môže dať len tento jeden, má tu predsa auto. Neplánoval piť.

„A Moskva ťa neláka? Teraz, keď je to tam po novom. Pozrieť sa, ako sa im rozrastá kapitalizmus.“ Jack si spomenul na Jennifer a jej otca. Lazenby hneď vedel, kam mieri. Pokrútil hlavou na znak nesúhlasu. Caroline bola prekvapená, Jack sa nikdy nebavil o politike, najmä o tej svetovej. Stačil mu ten jeho newyorský mikrosvet, v ktorom vládol ako diktátor.

„Nie?“ Jack úspešne hral prekvapeného, „tak nič, len som sa pýtal…“ Frank bol rád, že sa večera blíži ku koncu. Už nemal na tanieri takmer nič. Ako dlho je slušné zostať? Kašle na slušnosť!

„Už pôjdem. Mám doma nejaké obťahy.“

Kilmer sa zlomyseľne zachechtal: „Dezert nebude?"

„Prirodzene, dezert,“ Caroline sa vystrela.

„Nie, vďaka. Vieš, že mám v génoch nábeh na cukrovku. Už som sa aj tak prejedol viac, ako je nutné,“ teatrálne si potľapkal brucho.

„Ale my ťa bez dezertu nepustíme. Sám ti ho idem zobrať, keď hostiteľka zabudla.“ Jack odišiel od stola.

„Tak to by sme mali. Dnes si môže do denníčka opäť poznačiť, že má za sebou úspešný deň,“ Caroline uhladzovala obrúsky. Frank sa rozosmial. Smiech cez slzy. Chvíľu naňho nechápavo hľadela a potom sa oslobodzujúco hurónsky rozosmiala aj ona.

„Bavíte sa dobre?“ opýtal sa Kilmer, nesúci v rukách tri misky čokoládového suflé.

„Bez teba vždy dobre,“ zaborila lyžičku do čokolády.

„Ach tak, rozumiem.“

Suflé zjedli tak, že na seba tí dvaja poškuľovali a pridusene sa chichúňali ako školáci v polepšovni. Nemohlo to byť takto od začiatku? Naznačiť mu, že sa nedajú.

Lazenby dojedol poslednú lyžičku: „Naozaj už musím odísť.“

„To je v poriadku. Ďakujem za príjemnú spoločnosť, Frankie,“ Caroline mu opäť stisla ruku. Stisk opätoval.

„Odprevadím ťa. To víno nebolo silné, azda dôjdeš domov bez problémov.“ Kilmer mu zrazu stál za chrbtom.

Vyšli pred dom. Mierne mrholilo. Azda naozaj dorazí v poriadku domov.

Pri aute sa Lazenby k nemu náhle obrátil: „Čo si si myslel, že sa stane?“

„Nič som si nemyslel.“

„Nie, nič. Tak prečo si si dnes odoprel potešenie? Jennifer vie presne, kedy čo povedať.“ Lazenby odomykal auto.

„Možno už starnem, nie som v takej kondícii ako za mladi,“ uškrnul sa Kilmer.

„Táraniny, Jack. Chcem, aby si si pamätal jedno - si môj priateľ, aspoň si to myslím, a na rozdiel od teba mám ešte nejaké zásady.“ Lazenby nasadol do auta a rýchlo naštartoval. Kilmer dlho hľadel do tmy.

Keď sa vrátil do domu, pôvodne chcel ísť hore do svojej izby a vyspať sa. Už dávno tam nespal. Potom si však všimol, že vo veľkej hale sa naďalej svieti. Nešla si ľahnúť? Našiel ju sedieť na zemi. Okolo nej boli rozhádzané desiatky pozvánok a obálok. Na jednu z nich práve niečo písala. Jack podišiel k nej a zadíval sa na jej rukopis. Spoznal adresáta. Išlo o významného newyorského kardiochirurga. Prezrel ďalšie obálky – poslanci, finančníci i takzvané celebrity.

Sadol si do kresla: „Čo to robíš?“

Caroline bola prekvapená, že sa k nej vrátil a dokonca ju aj oslovil. Nerozprávali sa osamote už celé mesiace. Alebo roky… „Ach toto. Stephanie usporadúva svoj každoročný charitatívny večierok, tak jej pomáham. Napíšem adresy, rozpošlem pozvánky.“ Očakávala, že povie nejakú ironickú poznámku – aspoň na niečo si užitočná, alebo niečo podobné, ale mlčal. „Dnes spíš doma?“ odvážila sa spýtať. Otázka jej lietala v hlave celú večeru.

„Áno, nejaký problém? Prekážam ti tu?“ Kilmer bol rozvalený v kresle. Uvoľnil si kravatu, odpočíval.

„Nie, len nie som zvyknutá. Žiadna tvoja priateľka nie je dnes večer voľná? Všetky majú menštruáciu?“

Jack sa rozosmial: „Vieš, že si v poslednom čase zábavná? A celý večer som pozeral, ako dobre vyzeráš. Marhuľová ti vždy pristala.“

Pokrútila hlavou: „Ty si si niekedy niečo také aj všímal?“

„Ale áno, všímal. Predstav si, že všímal. Aj nás pozvali na večierok?“ dotkol sa jednej z obálok.

„Nie… vlastne áno. Veď ja to so Stephanie organizujem, pripravujem. Ak chceš, môžeš prísť.“

„Pouvažujem.“

„Tak naozaj dnes nemá žiadna čas? Pred dvoma dňami som v obchode stretla Julie Danteovú. Predstav si, že nám obom do oka padol ten istý kabát,“ švitorila bezstarostne.

Nahol sa k nej: „A ktorá ste si ho kúpila?“

„Obe. Julie vyhlásila, že keď sme ťa už obe mali v posteli, tak môžeme mať aj rovnaký kabát.“

Jack sa bujaro rozosmial.

„Vraj si sa s ňou rozišiel.“

„To sa ti stihla vyžalovať?“ Dobrá nálada ho neopúšťala.

„A že si bol taký láskavý a prišiel si jej to aj povedať. Momentálne si teda bez milenky?“ Caroline bola prekvapená, ako dlho sa už rozprávajú. Bez toho, aby sa hádali, on ju urážal, jednoducho sa rozprávajú a dokonca sa aj smeje.

Najprv jej neodpovedal. Ani nevie prečo, no potom len ticho zamrmlal: „Nie, mám niekoho iného.“

„Aha, už som sa zľakla.“

„Je iná.“

„V čom je iná?“ Odložila obálky a podoprela si bradu rukou. Takúto odpoveď nečakala a tón jeho hlasu bol zvláštny.

„Ja neviem. Celé je to iné. Už to nie je len o sexe, pristihol som sa, že sa rád pozerám, keď spí, zamotá sa do paplóna, trčí jej len štica. Alebo keď sa napcháva pizzou a zostanú jej fúzy od kečupu. Alebo keď si češe vlasy a pohmkáva si pritom nejakú uletenú pesničku. Má príšerný hudobný vkus. A tie vlasy, sú nádherné, husté, zlaté, do polovice chrbta. Rád sa s nimi hrám…“ Jack sa zasekol. Caroline naňho hľadela s otvorenými ústami. Naozaj ho ešte nikdy nepočula takto rozprávať.

„Čo sa stalo?“ spýtala sa ho čo najtichšie, ako to len šlo.

„Neviem. Možno mi prvýkrát v živote na niekom záleží. Možno mi prvýkrát prekáža táto situácia a budem chcieť niečo viac. Možno by sme sa my dvaja mali porozprávať…“

Caroline vstala. Už bola unavená, nevidela dobre na obálky, zajtra to dokončí. „Vieš, čo ti želám?“

„Nie.“

„Aby k tebe nič necítila. Aby s tebou zachádzala ako s handrou, tak ako ty so mnou, s Julie a so všetkými ostatnými. To sa asi nikdy nestane, ale chcem, aby si trpel, aby si vedel, aké to je, keď niekoho miluješ a ten druhý ťa len využíva. Bodaj by ťa zničila tak, žeby si preklínal deň, kedy si ju spoznal. To ti želám…“

Lazenby do smrti nezabudne na tie oči. Na tie veľké detské oči plné bolesti. Ako sa naňho dívali a chveli sa hrôzou, strachom, šialenstvom, ako ho prosili o pomoc a on nebol schopný ničoho. Len stál ako soľný stĺp – a nehýbe sa dodnes. Vrátil sa do New Yorku po štyroch rokoch. Žil v San Franciscu, chcel spoznať voľný život. Potom si však povedal, že slobody a slobodnej lásky už bolo dosť, musí byť dospelý. Nepísať básne neexistujúcim ženám, ale začať písať niečo, za čo mu aj niekto zaplatí, aby sa uživil. Jeho prvá návšteva viedla za starými priateľmi. Tak sa na nich tešil, chýbali mu, posledné mesiace boli telefonáty čoraz skúpejšie. Cítil, že sa Jack mení, že ho práca úplne pohlcuje a s Caroline sa nikdy nedokázal osamote poriadne baviť. Vždy bol pri nej ako vystrašený školáčik. Keď dorazil do ich prepychového rodinného sídla, doma bol len Jack. Zmenil sa, naozaj sa zmenil. Črty mu stvrdli, oči nadobudli výraz útočiaceho dravca, telo bolo v neustálom napätí, v hlase bolo cítiť iróniu, povýšenosť i ľahostajnosť. Uviedol ho do svojej pracovne, ako to nazval, usadil do hlbokého koženého kresla a presunul sa k baru.

„Na výnimočné príležitosti tu mám výnimočnú pijatiku. Takúto whisky si ešte nepil.“

„Piješ whisky?“ Frank sa zahniezdil. Akosi sa tam necítil dobre. Tak sa na stretnutie tešil, s Jackom sa poznajú od svojich prvých krokov. Prešli spolu základnou školou, strednou, i na vysokoškolskom internáte bývali v jednej izbe.

„Áno, začala mi chutiť. Spoznal som, čo je dobré a kvalitné.“

„Kde je Caroline?“ Frank sa poobzeral po miestnosti, akoby mala zrazu vyskočiť z nejakého kúta a skríknuť: Prekvapenie!

„Caroline?“ Jack sa začudoval, akoby nevedel, na koho sa pýta. „Asi niekde nakupuje. Čo už by také robila?!“

Franka zarazila už táto veta. Už vtedy mal vedieť, že niečo nie je v poriadku. Nie, niečo, že nič nie je v poriadku. A keď vošiel a uvidel tie oči, zrazu nevedel, čo má urobiť. Utiecť? Utiecť spolu s ňou, chytiť ju za ruku a utekať na samý koniec sveta? Prísť k nemu a jednu mu vyťať?! Tresknúť mu o hlavu tú jeho drahú fľašu whisky? Neurobil však nič. Len mlčal a stál ani soľný stĺp.

„Ahoj, Frank, sme radi, že si späť,“ pristúpila k nemu a formálne ho objala. Potom pozrela na manžela, či súhlasí s tým, čo práve urobila. Pristúpila k baru a naliala si aj ona. Dvojitú dávku. Všimol si, že Jack zovrel pery.

„Zostaneš na večeru, však?“ hádzala kocky ľadu do pohára.

„Čo sa tak sprosto pýtaš, samozrejme, že zostane,“ zasyčal Kilmer a Franka naplo. Už ani nevie, ako ten deň prežil. Tak veľmi sa snažil vymazať si ho z pamäti, že naň naozaj zabudol.

Ani nevie prečo, ale na druhý deň ich prišiel opäť navštíviť. Možno preto, že nemal ešte prácu a nemal ako tráviť voľný deň. Možno preto, že sa rozhodol dať im druhú šancu a presvedčiť sa, že ten včerajšok bol len zlý sen. Tentoraz bola doma len ona. Sedela pri pohári a listovala v časopise. Pozeral na ten pohár a pochopil Jackove zovreté pery.

„Nalejem ti?“ spýtala sa a zobrala do rúk aj svoj pohár – aby ho doplnila.

„Nie, Caroline, nie. A ty…“ nedopovedal. Naliala si. Oprela sa o bar a popíjala. Dlho na seba mlčky hľadeli. Potom pristúpil k nej a jemne jej vzal pohár. Roztriasla sa na celom tele. V tom okamihu bola na ňom prilepená ako magnet. Chvela sa a rameno mu zmáčala slzami, sopľom i slinami. Jemu to však neprekážalo. Začal ju hladkať po chrbte najnežnejšie, ako vedel.

„On ma nenávidí,“ vzlykala, „nenávidí… povedal mi to. Nikdy ma nemiloval, nikdy… Som mu ľahostajná. Úplne, pre neho neexistujem. Zakázal mi chodiť k jeho rodičom, vraj mu robím len hanbu. Zahýba mi a vôbec sa s tým netají.“ Opäť sa premenil na soľný stĺp, ruka, ktorou jej hladil chrbát, mu neskutočne oťažela. Mlčal. Nedokázal jej odporovať, povedať, že to nie je pravda, pretože vedel, že to všetko pravda je. Spomenul si na jeden večer na internáte. Mali ísť všetci traja do kina. On bol predtým v knižnici, aby si zobral nejaké knižky. Na rozdiel od Jacka bol poctivým študentom, Jack mal však neskutočne šikovné myslenie, a tak nepotreboval tráviť toľko času nad skriptami. Šiel do izby, aby ho vyzdvihol. Keď vošiel, Jack si práve naťahoval spodky. Začul sprchu.

„Myslel som, že nás Caroline bude čakať pred kinom,“ prehodil ledabolo a knihy hodil na svoju posteľ.

Jack si zapínal košeľu: „Veď áno.“ Veď áno – nerozumel tej vete, ale vzápätí pochopil. Z kúpeľne vyšlo neznáme dievča. Úplne nahé. „Obliekaj sa, ponáhľame sa.“ Jack jej podal šaty.

„Neboj sa, poklad môj.“ Dievčina sa smiala a začala si naťahovať šaty na nahé mokré telo. „Ahoj,“ obrátila sa k nemu, „ja som Nina.“

„Ahoj,“ zamrmlal a sledoval Jacka. Češal si vlasy pred malým zrkadlom.

„Tak ja utekám, niekedy nabudúce,“ Nina už bola oblečená. Pristúpila k Jackovi zozadu a bozkala ho na krk.

„Nabudúce,“ zopakoval po nej. Vybehla z izby.

Jack sa dočesal: „Ideme?“

„Prečo si to urobil?“ ledva zo seba vytisol.

„Bol to len sex. Zabudni na to, čo si videl. Hoci Nina je fajn.“

„Máš úžasné dievča. Prečo si to urobil?“ Frank si pamätá, že vtedy naňho skríkol. Jack ostal zarazený, nebol zvyknutý, že by naňho kričal. A pochopil, že urobil chybu, Jack mu vedel čítať v očiach. Uvidel v nich pravdu. „Ty si sa do nej zaľúbil?“ spýtal sa potichu.

Neodpovedal. Vedel, že Jack pozná odpoveď. Vzali si saká a šli do kina. Caroline nezbadala, že v ten večer vládlo medzi nimi napätie. Visela na Jackovi, tak ako po iné večery, on sa jej taktiež venoval a Frank trpezlivo hral svoju úlohu piateho kolesa na voze. Vtedy pred rokmi mu tiež napadlo, že by jej to mal povedať, priamo pri stole s hamburgermi. Čo by urobil Jack? Zatĺkal by? Mal jej to povedať? Možno to mohol celé zastaviť a nestáli by tu teraz ako dve opustené siroty. Vymkla sa z jeho objatia a splašene si utierala slzy. Hanbila sa za svoj výbuch. Alebo nie? Sadli si na pohovku a rozprávali sa celé hodiny. Prevažne však rozprával on, o svojom živote v San Franciscu. Ona prikyvovala a usmievala sa. Pochopil, že potrebuje myslieť na iné veci, a tak jej rozprával a rozprával, opisoval jej každý nezmyselný detail, aby jej myseľ zamestnal niečím iným. Napokon zaspala. Pohľadal deku a prikryl ju. Ostal sedieť pri nej, strážiť ju a čakal na Jacka. Prišiel až pred polnocou. Napodiv nevyzeral prekvapený, že tam je.

Jack ani tentoraz nebol trápne formálny: „Tak máme problémy, kto ich nemá?“

„Toto nie sú problémy. To si ty,“ odpovedal mu pevne. Aspoň dúfal, že nebolo počuť, ako sa mu trasie hlas.

„Aha, statočný princ prišiel zachrániť svoju princeznú. Tak do toho! Bojuj! Môžeš ju fiknúť v našej posteli, máš moje povolenie.“

„Máš úplne chorý mozog!“ skríkol naňho

„Nekrič na mňa v mojom dome,“ Kilmerov hlas napriek vypätej situácii bol pokojný.

„V tvojom dome. Presne o toto ti šlo! O toto? Aby toto bol tvoj dom, aby si mal svoju drahú whisky, aby si mal jej kreditky!“ pamätá sa, že vtedy chrčal ako človek, ktorého strelili do krku.

„Ty ma nebudeš súdiť. Hovno o tom vieš.“

„Nehádajte sa,“ ozvala sa potichu. Obaja muži sa strhli. Zabudli, že je tu. Sedela na pohovke, bledá ani mŕtvola, a objímala si kolená.

„Caroline,“ vydýchol a premýšľal, čo všetko počula. Možno všetko. Asi všetko. Pravdepodobne všetko. Určite všetko.

„Kvôli mne sa nehádajte, ja za to nestojím,“ postavila sa, vzala do ruky deku a odcupitala preč. On odišiel hneď po nej a s Jackom sa niekoľko nasledujúcich týždňov nestretli. Keď potom náhodou na seba narazili (už ani nevie kde) začali sa rozprávať, ako keby sa nič nestalo. A tak je to až doteraz… a navyše po rokoch kúpil noviny a spravil ho šéfredaktorom. A tým mu zalepil definitívne ústa.

„Cez víkend ideme do Washingtonu,“ zakričal na ňu.

„Ideme?“ Jennifer vykukla z kúpeľne. Práve si čistila zuby. „My ideme?“

„Áno, ideme,“ Kilmer ležal nahý na posteli a hral sa s prázdnym pohárom. Určite jej o chvíľu povie, aby mu doliala.

„A čo tam?“ opierala sa o zárubňu dverí.

„Mám tam nejakú schôdzku a môžeme si spraviť pekný víkend. Niečo sa ti nepozdáva?“ prezeral si ju so záujmom. Mala na sebe oblečenú len priesvitnú nočnú košieľku, v ktorej sa jasne vydúvali tmavé bradavky.

„Mám naplánovanú jednu reportáž,“ Jennifer premýšľala. Má ju presunúť a dať prednosť celovíkendovej šukačke, veď možno otvorí aj peňaženku a ona si urobí radosť. Alebo sa hrať na tvrdú, nekompromisnú a nezávislú ženu, ktorá nenechá so sebou mávať?

„Tak ju odložíš. Kto už len robí cez víkendy?“ Kilmer mal pohár položený na hrudi a pravým ukazovákom do neho systematicky udieral.

„Nechcem ju presunúť,“ zvolila druhú možnosť, „a navyše Frank o tom vie a vieš, ako by som vyzerala…“

„Franka nechaj na mňa,“ skočil jej do reči.

„Jack!“

„Kto ťa a jeho živí?“ mrkol na ňu.

„Tak fajn,“ naoko kapitulovala, pretože sa rozhodla hneď na začiatku, že víkend vo Washingtone si rozhodne nemôže nechať ujsť, „a mohol by si mi zdvihnúť plat?“

„Pouvažujem o tom a dolej mi,“ natrčil pohár, „a už si sa dávno poriadne nepohrala s tamtým dole. Myslím, že mu chýbaš. Cez víkend to doženieš…“

Vyvrátila hlavu hore a pomaly kráčala. Tie fresky sú naozaj krásne. Prižmúrila oči, tamto je skutočne úchvatné. Buch.

„Jen, čo robíš?“ prekvapene zažmurkal.

„Pozerala som sa hore na strop,“ vysvetľovala, „sú tam krásne maľby.“ Jack Kilmer vyvrátil hlavu, aby sa zadíval, čo jeho milenku tak zaujalo, keď do neho narazila. Vrátil hlavu späť do zvislej polohy. Rozosmial sa. Niekedy je ako roztopašná tínedžerka. Ale tínedžerka by sa zasa nepozerala po maľbách. Pristúpili k recepcii, starší recepčný vytiahol z vrecka svoj najprofesionálnejší služobný úsmev. „Prajem pekný deň. Vítam vás v našom hoteli.“

Jack vytiahol kreditku. „Jack Kilmer.“

Recepčný sa zahľadel do monitoru počítača: „Áno, iste, pán Kilmer s manželkou.“

Jennifer si zahryzla do jazyka, aby nevybuchla do smiechu. Keď vybavili formality a poslíček im zobral ich dve tašky, nevydržala a spýtala sa: „Tak už si zo mňa spravil manželku?“

„Jen, nebuď naivná, myslíš, že nevie, že si len moja pichačka.“ Na niekoľko sekúnd ju to zarazilo a ostala stáť. Nenasledovala ho a poslíčka k výťahom. Obrátil sa: „Čo sa deje?“ Má mu povedať, čo sa deje? Nie! Hodiť to za hlavu? Za hlavu to definitívne hodila, keď vošli do ich apartmánu. Jennifer sa rozžiarili oči. Páni, v živote nespala v lepšej izbe. Ani ocko nebýval taký strelený a neutrácal za niečo takéto. Jack vyplácal poslíčkovi peniaze a ona – ako keď vošli prvýkrát do jej bytu - začala po apartmáne splašene pobehať. Obrovská kúpeľňa, zlaté kohútiky, obrovská lodžia a… posteľ? Letisko. Kilmer asi myslel najmä na to. Jennifer odkopla topánky, skočila na posteľ a vrhla sa na čokoládu, ktorá vítala hostí na kôpke vankúšov. Usadila sa a chvatne ju odbaľovala. Lačno do nej zahryzla. Kilmer, ktorý držal v ruke telefón, ho položil späť. Pocítil, ako tam dole stvrdol. Na nej ho vzruší už hádam všetko. Sledoval, ako hryzie čokoládu a slastne sa naňho usmieva. Naširoko otvorila ústa, privrela oči a zahryzla. Prefíkaná potvora, presne vie, čo robí. Pristúpil k posteli. Jennifer odhodila papier z čokolády na zem a oblizla si pery. Mala na nej posledné kúsky čokolády: „Čo som ja tvoja? Pichačka?“ Neodpovedal. Dala sa na kolená a pomaly liezla k nemu: „A aké má taká pichačka povinnosti?“

„Len tie najlepšie,“ zachraptil.

„Tým som si nie taká istá.“ Jennifer bola už pri ňom. Pozrela mu na rázporok, ktorý sa mu už vydúval. Určite chce, aby mu ho otvorila ona. Ústami. Ale nechá ho ešte potrápiť sa. Kľakla si a tromi prstami jemne prešla po vydutom mieste. Zavzdychal. Opäť ho, čo najjemnejšie pohladkala. Ďalší vzdych. „Jen, tak poď už. Chceš ma zabiť?“ Tentoraz vystrčila len ukazovák a zavlnila ním. „Dievčatko moje, nevieš, čo máš robiť?“ Dievčatko moje, tak ju ešte nikdy nenazval a je to... milé. Skutočne tak roztomilo milé. Azda si za to zaslúži odmenu. Šikovne mu ho vytiahla, ale opäť neurobila to, čo chcel. Opäť sa len hrala s prstami. „Povedz mi, čo chceš a ja to urobím. Len už, dočerta, rob!“ sipel.

„Zdvihneš mi plat?“ zachichotala sa.

„Jen!“

Odtiahla sa a pozrela mu do tváre. Akýsi bol poblednutý. „Nezdvihneš?“

„Samozrejme, že zdvihnem a ty si ho už konečne zdvihni do úst.“

„Keď inak nedáš…“

Jennifer sa prevalila na druhý bok. Bolelo ju celé telo. Najmä tam dole. Kilmer bol ako divoké zviera. Naozaj si nespomína, žeby niečo nevyskúšali. Je ráno? Pevne dúfa, že ich teraz neprídu vykázať z hotela za rušenie nočného pokoja. Ale, keď tak neurobili v noci... Kde je? Akonáhle si to pomyslela, vyšiel z kúpeľne. Bol oblečený. Usmial sa na ňu. „Dobré ráno.“

„Aj tebe dobré.“

Sadol si na posteľ a pobozkal ju na ohanbie.

„Kam ideš?“

„Mám stretnutie. Prídem až popoludní. Tak sa prespi, v noci si toho nenaspala,“ opäť jej ústami pošramotil jemné chĺpky.

„Veď ani ty nie,“ postrapatila mu vlasy.

„To máš pravdu,“ zdvihol hlavu, „dúfam, že budem schopný uvažovať a neurobím nejakú chybu.“

„O čo vlastne ide?“ založila si ruky za hlavu. Zaujíma ju, prečo sem vlastne prišli.

„Nad tým si nemusíš lámať svoju peknú hlavičku.“

„Považuješ ma za hlúpu blondínu?“ zamračila sa.

„Práve naopak. Viem, že ti to perfektne myslí,“ postavil sa, „idem, už aj tak meškám.“ Jack Kilmer urobil niekoľko krokov, náhle sa otočil a vrátil sa späť. Siahol do vnútorného vrecka saka. Vytiahol peňaženku, z nej kreditky a hodil ich Jennifer. „Keď sa vyspíš, choď si niečo pekné kúpiť.“

„Myslím, že na spánok zabudnem. Aký mám limit?“ únava ju hneď prešla.

„Neobmedzený, ale zas mi nevybrakuj celé konto.“

„Aby ostalo aj pre ostatné?“ pokračovala v prekáraní.

„Neviem, čo mám na tebe radšej. Tvoj zmysel pre humor alebo tvoje kozy. Už si to,“ naklonil sa, pobozkal ju na ústa a rýchlo sa vytratil z izby. Jennifer sa dotkla pier. Bol to taký letmý bozk, študentský. Takto ju ešte nikdy nepobozkal…

Jennifer si to užila. Hneď ako odišiel, dopriala si horúcu sprchu, objednala kráľovské raňajky, pri ktorých dumala, čo si pôjde kúpiť. Topánky? Kabelku? Letné šatôčky, aby bola pripravená, keď sa New York premení na horúcu klietku? Čo tam potom! Kúpi si, na čo jej padne zrak a v neobmedzenom množstve. Zaslúži si to. Nákupmi zabila polovicu dňa, a keď sa s poslíčkom, ktorý niesol tašky, vrátila o štvrtej popoludní do izby, bála sa, že Jack už bude späť a bude „naštvaný“, kde sa toľko túlala. Alebo bude opäť pripravený „útočiť“ a tento poslíček dostane šok. Zjavne je to len nejaký študentík. Dala mu prepitné a hodila sa na posteľ. Ach, aká je unavená. Azda sa konečne prespí. Neprespala sa. Dvere sa rozleteli a vošiel Jack. Za ním poslíček (tentoraz šlo o tučného starého černocha) s vozíkom. „Choď dole z tej postele.“

Poslíček zmizol a ona zoskočila z postele. „Čo to máš?“ pristúpila k nemu. „Kartón šampanského? Jack,“ rozosmiala sa, „To chceš všetko vypiť? Veď budeme ako dogy.“

„Nie, kúpať sa v tom budeme.“

„Kúpať?“ To myslí vážne alebo je to len vtip?

„Áno, kúpať,“ schmatol jednu fľašu, popadol ju za ruku a ťahal do kúpeľne. Smiala sa. „Vyzleč sa,“ povedal jej pri vani.

„Jack,“ naďalej sa smiala, „to nemyslíš vážne?“

„Myslím to úplne vážne. Podaril sa mi skvelý obchod, zarobil som ďalšie melóny.“ Sťahoval jej sukňu. Jennifer mykla plecom a rozopínala si gombíky na blúzke. Ostala stáť v podprsenke, nohavičkách a v podväzkoch: „Aj toto?“

„Ako chceš. Do vane,“ prikázal jej. Vstúpila do vane. Otváral šampanské a ona si medzitým vyzliekla aj posledné kusy odevu. Šampanské buchlo a mok začal dopadať na jej prsia. Striaslo ju.

„Čo je?“

„Je studené,“ zamrnčala.

„Horúce šampanské sa nepije. Veď ja ťa zohrejem.“ Jack naklonil hlavu a jazykom začal zlízavať z poprsia kvapky alkoholu. Vstúpil do vane a lial ďalšiu dávku. Zasiahlo i jeho oblek. „Oblial si sa,“ poznamenala pokojne. Naďalej sa triasla zimou, ale jeho správanie jej prišlo absolútne šibnuté a nádherné.

„Čo na tom záleží?“ Kilmer si kľakol a jazykom postupoval čoraz nižšie.

„Keď inak nedáš…“

Vzduch akosi tajomne voňal a Jennifer nadšene krčila nosom. Nastavila tvár jemnému vetru. Ach, ako je tu dobre, najradšej by neodišla.

„Na čo myslíš?“ ozvalo sa jej za chrbtom.

„Že je tu dobre a najradšej by som neodišla,“ odpovedala a neobrátila sa. Asi aj tak príde za ňou. Urobil to. Objal ju od chrbta a bradu si položil na jej pravé plece: „Aj mne sa tu páčilo.“

„Ale naozaj to bolo úžasné a nemyslím len tú posteľnú gymnastiku, ale to, že sme spolu trávili čas. Keď sme sa šli dnes prejsť…“ Ráno ju vytiahol z postele. Vraj na prechádzku. Nakoniec z toho urobili celkom veľkú túru, takú komerčno-turistickú. Začali pri Kapitole, pokračovali po Pennsylvania Avenue, Jennifer si spomenula, ako sa na jednom školskom výlete ona a jej spolužiaci nadšene fotografovali pred budovou FBI, ktorá tiež sídli na danej ulici, a všetci začali fantazírovať o tom, ako budú z nich supertajní agenti. K Bielemu domu nedošli, Jack vyhlásil, že nemá žalúdok na zástupy šikmookých turistov, ešte aby musel niekoho fotografovať, a tak to stočili k washingtonskému Monumentu, Jennifer sa začudovala, že nemal pri obrovskom obelisku žiadne dvojzmyselné reči, a keď prišli k Lincolnovmu pamätníku, tak tam ju úplne dostal tým, keď zahlásil, že aj zabudol, že tu takáto Lincolnova socha je. Si kultúrny barbar – skríkla naňho a on jej na to odpovedal, že mu je to tak úplne jedno a teraz idú hľadať nejakú dobrú reštauráciu, pretože je príšerne hladný. A tak si obed dali v meste. Vychutnávala si to. Žiadne jedlo u nej v byte či v hotelovej izbe, ale reštaurácia s kvalitným jedlom a bezchybnou obsluhou. A ľudia naokolo. Nikto sa nich nepozeral. Nikto nespoznal Jacka Kilmera. Kde je Washington? Na Marse?

Kilmer uvoľnil svoje objatie, oprel sa chrbtom o zábradlie lodžie, chytil ju za bradu a natočil k sebe. Jennifer čakala, čo bude robiť, čo povie. On však mlčal a len na ňu uprene hľadel. Čo to robí? Chabo sa usmiala.

„Máš pravdu,“ ozval sa napokon, „budeme chodiť viac von. V lete by sme mohli ísť na spoločnú dovolenku.“ Na spoločnú dovolenku? Jennifer sa rozbúchalo srdce. Bol s Julie Danteovou alebo s niektorou inou na nejakej dovolenke? Tak bol? Spýta sa jeho alebo to skúsi nenápadne vytiahnuť z Danielle? Prikývla. „Tak poď, ideme.“ Chytil ju za ruku a opäť ju tak „zvláštne“ pobozkal.

Caroline Kilmerová prežívala jeden zo svojich horších víkendov.

Keď sa v sobotu ráno zobudila, hneď vedela, že je zle. Musí z tohto domu vypadnúť, lebo inak sa zblázni. Lenže nemala kam ísť. Prvý jej napadol Frank. Ten má však určite veľa práce, je v redakcii, a ak nie, tak si zaslúži doma odpočívať, spať a nie sa nútiť robiť jej spoločnosť. Možno by mohla navštíviť niektoré svoje „kamarátky“, ale v tomto prípade zasa ona nemala chuť na prázdne reči. Takže jej neostáva nič iné, ako si deň vyplniť sama. Už v tom mala celkom prax, robila tak celé roky, deň za dňom. Odpila si z kávy, zahryzla do sendviča a celé to vrátila do kuchyne. Kuchárka pokrútila hlavou, ona sa ospravedlňujúco usmiala, vzala si kabát a vyšla z domu. Takže kam? Nakupovať? Mala preplnené skrine, veľa vecí nemala na sebe ani raz, tak načo kupovať ďalšie zbytočnosti. Aj ten kabát, ktorý si kúpila s Julie, jej teraz príde maximálne zbytočný. Nikdy si ho neoblečie… Prišla k autu, otvorila, sadla, naštartovala… a vzápätí vypla motor. Pôjde peši. Hocikam. Kam ju nohy povedú. Vyšla do ulíc. Už dávno tadiaľto nešla peši. Pritiahla si kabát. Tuším je ešte poriadna zima. Nevadí. Na tele jej nemôže byť taká zima, akú má na duši. Úplne premrznutej. Aj vtedy bola taká zima, hoci už tiež bola jar, keď ho prvýkrát zbadala. Spolužiak nemal doma rodičov, a tak robil domácu párty. Takáto zábava ju príliš nelákala, ale spolužiačky ju tam vytiahli. Neskôr ich za ten nápad velebila a o niekoľko rokov preklínala. Zbadala ho prvá, stál v kruhu chlapcov, držal v ruke pivo a niečo horlivo vysvetľoval. Všetci naokolo ho počúvali.

„Kto je to?“ drgla do ktorejsi z priateliek.

„Kto?“

„Tamten v tom modrom svetri,“ nenápadne ukázala na svoj objav.

„Ach ten, myslím, že sa volá Jack. Jack Kilmer, tak nejako. Páči sa ti? Tak choď za ním!“

„Nie, ja sa len tak pýtam, lebo som ho ešte nikdy nevidela,“ zahovárala. Potom sama blúdila po dome, vyrušila jeden súložiaci párik a opäť blúdila. Zaškvŕkalo jej v bruchu. Uvedomila si, že od obeda nič nejedla. Rozhliadla sa, ale všade videla len pijatiku. Možno nájde niečo v chladničke. Našla kuchyňu, otvorila chladničku. Prázdna… lepšie povedané bolo v nej niekoľko fľašiek piva a mlieko. Zatvorila chladničku a mykla sa. Jack Kilmer stál rovno pri nej.

„Ach… hľadala som si niečo pod zub. Chceš pivo?“ otvorila opäť chladničku.

„Nie, a je tam niečo pod zub?“ Caroline mala pocit, že ten chalan ju röntgenuje pohľadom.

„Nie.“ V hrdle jej vyschlo.

„To som si myslel,“ odmlčal sa, „Jack Kilmer,“ podal jej ruku.

„Caroline Wilsonová,“ stisla mu ju. Pevne. Musí mu ukázať, že nie je žiadna porcelánová bábika.

„Teší ma,“ usmial sa na ňu a Caroline sa podlomili kolená. Je toto možné? Veď takéto niečo sa stáva v lacných ružovučkých románoch. Podlamovanie kolien, krútenie hlavy, orosené čelá... láska na prvý pohľad. „Tak ťa niekam pozývam najesť sa. Poď,“ opäť sa usmial.

„Ja... nie som až taká hladná,“ protestovala.

Kilmer však, našťastie, nebral jej protesty vážne. „Aj ja som hladný, ideme,“ chytil ju za ruku a potiahol. Pamätá si, že sa jej vtedy zakrútila hlava. Naozaj v tých románoch neklamú. Zašli na hamburger. Cítila sa strašne neisto a stiesnene. On bol, naopak, uvoľnený, usmieval sa, žartoval. Už nevie, o čom sa rozprávali, pretože jej to celé prišlo ako sen... nádherný. Sen? Teraz nočná mora... Na párty sa už nevrátili, odprevadil ju na internát a spýtal sa, kedy sa môžu opäť vidieť. Srdce jej šlo vyskočiť z hrude. Aj to je v tých románoch! Kedy sa môžu opäť vidieť? Zajtra, odpovedala. Tak zajtra ťa tu vyzdvihnem. O siedmej? Prikývla. Pobozkal ju. Len tak. Na líce. Mala pocit, že si to líce už nikdy neumyje. Na druhý deň sa prechádzali v parku a potom už ani nevie ako, skončili v jeho izbe a milovali sa. Dovtedy mala len jedného milenca, pre ktorého bola taktiež prvá, keďže boli obaja neohrabaní a hanbliví, nechápala, čo všetci na tom sexe majú. Keď ležala na Jackovej posteli celá spotená, lepkavá, sotva lapajúca dych, pochopila, o čom si to dievčatá stále šepkajú. Tváril sa spokojne. A tak sa stali oficiálnym párom. Po rokoch jej napadlo, že to celé zoznámenie nebola určite náhoda, že to jednoducho narafičil. Vedel, kto je a koľko má v banke a cielene po nej vyštartoval.

Caroline zastala. Kde to je? Akosi stratila orientáciu. Vráti sa domov? A čo doma? Vykročila. Toto bezcieľne túlanie sa jej pozdáva. Unaví sa a bude v noci lepšie spať. Nemôže spávať, a tak berie tabletky. Bez nich už nezaspí. Dnes sa pokúsi. Bude chodiť celý deň a potom mŕtva padne do postele. Túlanie je skvelý nápad. Len keby sa tie príšerné spomienky nevynárali. Prečo na to myslí? Prečo myslí na Jacka?

Zoznámil ju so svojimi rodičmi, s mladším hanblivým bratom Kevinom, ktorý bol ešte stredoškolák, a s jeho ešte hanblivejšou priateľkou Stephanie, ale predovšetkým s Frankom, s ktorým Jack býval v jednej internátnej izbe. Frank jej bol od začiatku sympatický, taký ten typ oduševneného kamaráta. Žiadny fešák, na rozdiel od Jacka, robili sa mu už kúty, večne bol zahrabaný v knihách alebo si niečo písal. Jack sa smial, že je to budúci šéfredaktor New York Times. Chodili spolu von, do klubov, do kina alebo len tak na piknik, ale najradšej sa s Jackom milovala. Nevedela sa ho nasýtiť a… uvedomovala si, že je v tom až po uši. Milovala ho každým kúskom svojho tela, keď bola bez neho, nedokázala nič iné, len myslieť na to, kedy ho opäť uvidí. Rátala každú minútu, každú sekundu… Spomenula si, kedy o ňom povedala otcovi. Mala len jeho, mama zomrela pred troma rokmi a odvtedy boli na seba veľmi silno naviazaní. Mám chlapca, ocko, a strašne ho milujem. Môžem ho pozvať k nám na nedeľný obed? Otec si zložil okuliare a uprel na ňu hlboký pohľad. Bol to múdry človek, poznal ľudí, nemýlil sa v nich… zmýlil sa len raz a to bolo osudové. Bol prekvapený, že jeho malá okaňa – ako ju nazýval – má vážnu známosť. Neveril tomu. Tak ho priveď ukázať. Keď Jackovi tlmočila pozvanie, neodpovedal hneď a potom ju tuho objal. Vtedy bola silno dojatá, teraz si uvedomuje, že len spracovával tú dôležitú informáciu a kalkuloval, čo ďalej. Ako sa ďalej správať, aby neurobil chybu. Neurobil ju. Prišiel s fľašou kvalitného bourbonu (zľakla sa, koľko peňazí za to vyhodil, na rozdiel od nej rátal centy), v novom obleku a pri ich nedeľnom obede nikdy nesedel brisknejší a rozhľadenejší človek. Otec bol nadšený. Mladý muž, čomu sa chcete v budúcnosti, venovať? Môj otec má stavebnú firmu. Teda firmičku. Študujem financie, stavebné základy mi dáva otec, chcem z toho vybudovať gigant. Nebojím sa ničoho, mám nápady, chuť, odvahu… ale viete, kto sa bude baviť s mladým chlapcom z Jersey, nemám tie správne kontakty. Nebojte sa, Jack, všetko bude. Všetko bolo, otec mu vyčistil cestičku. Zoznámil ho so správnymi ľuďmi a potom to nechal naňho. Jack využil každú šancu na sto percent. Stačilo ho len postrčiť a on už vedel, čo a ako. Požiadanie o ruku neprebehlo žiadnou romantickou formou, k Jackovi sa to ani nehodilo, a jej to taktiež neprekážalo. Boli na pikniku, Jack ich miloval, ležali na deke a hľadeli do neba. Predstavuješ si niekedy svoju budúcnosť? Ale áno, stále, zašepkala. Som v tej budúcnosti aj ja? Áno, očervenela. Aj ty si v mojej budúcnosti, chcem, aby si tam bola navždy. Obrátila k nemu hlavu. Uprene sa na ňu díval. Objala ho, v tom okamihu nebolo šťastnejšieho človeka. Svadbu urýchlili… aby sa jej dožil otec. Na mozgu mu niečo objavili. Zomrel presne mesiac po ich svadobnom dni. Tie dni ležala v posteli a celé ich preplakala. Jack pracoval, večer sa vrátil, pozrel na ňu, prehodili zopár slov a zatvoril sa späť do pracovne. Neprekážalo jej to, potrebovala sa poriadne vyplakať, vytrápiť. Keď sa z toho dostala, rozhliadla sa naokolo – čo ďalej so životom? Chcem deti, povedal jej pevne. Áno, aj ja chcem bábätko, veď som otcovi sľúbila, že tento obrovský dom zaplníme. Milovali sa každú noc, niekedy však mala pocit, že Jackovi ani nešlo o to, aby si to vychutnal, ale aby ju čo najviac naplnil. Hneď vedel, kedy dostala menštruáciu. Zasa si to dostala? spýtal sa nahnevane. Zasa, pokrčila plecami. A zasa to dostala… Mala by si ísť k lekárovi, povedal jej jedno ráno. Na kompletné vyšetrenie, vybav si to. Prikývla, ale u lekára sa neobjednala. Po týždni sa jej na to spýtal. Lekár bol na dovolenke, klamala. A recepčná ti dala termín? Nie, ja si tam hneď teraz zavolám, mal by už byť späť, ubezpečila ho. Prevŕtal ju pohľadom. Potom sedela pri telefóne celé minúty a nemala odvahu to urobiť. Tušila pravdu. Tušila ju a nechcela ju poznať… a nechcela, aby ju poznal aj on. Nakoniec k lekárovi šla. Nasledovali testy, Jack sa informoval. Kedy už bude jasno? Musíme byť trpezliví. Nemám chuť a čas byť trpezlivý. Na ten deň nikdy nezabudne. Vyšla od lekára a šla k Hudsonu. Hľadela do kalnej vody, chcela do nej skočiť. Ani nevie, ako dlho tam stála. Začalo jej byť zima, a tak sa donútila ísť domov. Keď prišla, bol doma. Najprv jej napadlo, že mu nič nepovie, že je všetko v poriadku a majú skúšať a skúšať, možno sa zadarí, možno sa lekár pomýlil. Alebo bude s oznamom čo najdlhšie otáľať a povie mu, keď bude tá najvhodnejšia príležitosť. Ale nie, dievča! Prečo by si sa malo trápiť samo? O bolesť sa treba deliť. Je to tvoj manžel a miluje ťa. Vošla k nemu do pracovne, na stole mal rozložené nejaké stavebné plány a študoval ich.

„Ahoj,“ zašepkala a oprela sa o dvere.

„Ahoj,“ odpovedal a ani sa na ňu nepozrel. Utečie? Neutečie?

„Jack…“ odvážila sa pokračovať.

„Áno?“ opäť nezdvihol zrak.

„Idem od lekára,“ dralo sa jej z hrdla. Konečne zdvihol hlavu. Hľadeli na seba a mlčali. Pochopila, že odpoveď už pozná. Ešte stále mu to nepovedala… „Moja maternica nie je dostatočne vyvinutá, vajcovody sú nepriechodné… nikdy nebudeme môcť mať deti.“

Zbledol: „Nikdy?“

Prikývla.

„To nie... medicína sa vyvíja každým dňom…“

Tentokrát hlavou pokrútila.

„Dočerta, toto mi nehovor,“ skríkol, „musí existovať nejaká možnosť, pôjdeš k inému lekárovi a absolvuješ všetky tie testy odznova a potom znova, pokiaľ to nebude pozitívne. A ak to nevedia tu, tak pôjdeš do Európy, do Švajčiarska. Niekde to dajú do poriadku… zaplatíme to, všetko sa dá kúpiť!“

Vzdychla si. Nerozumel tomu. „Toto sa nedá kúpiť, nikde to nedajú do poriadku. Celé je to tam… nanič.“ Odstúpil od stola. Myslela si, že príde k nej a objíme ju. Ale on podišiel k oknu a obrátil sa jej chrbtom. Čakala, čo bude robiť. Nakoniec to nevydržala a podišla k nemu. Chytila ho za plece: „Jack, prosím ťa, neobracaj sa mi chrbtom.“ Zaborila si hlavu do jeho chrbta, cítila, že sa jej do očí tlačia slzy, sťahuje jej hrdlo: „Jack, prosím ťa.“ Obrátil sa a ona sa naňho s nádejou pozrela. Chcela sa mu hodiť okolo krku a plakať mu na hrudi. A on ju bude hladkať a hovoriť jej, ako ju má veľmi rád, ako to spolu zvládnu. Pozrela mu do očí a odstúpila. Uvidela niečo šialené. Uvidela jeho nenávisť: „Pusti ma a vypadni. Potrebujem pracovať.“ Vypadla. Možno vtedy urobila prvú chybu. Prečo ustúpila? Prečo vypadla? Ako jej niečo také mohol povedať? Mala mu napľuť do tváre, pohádať sa s ním. Lenže stiahla chvost a vypadla…

Caroline sa nadýchla. To obrátenie chrbtom bolo asi najhoršie, čo v živote zažila. Začiatok konca. Hoci neskôr zažila oveľa horšie veci, nič neprekonalo chvíľu, keď sa jej obrátil chrbtom… Opäť sa vrátila do prítomnosti. Koľko je hodín? Pozrela na hodiny. Tri hodiny? Ako ten čas prešiel… Nešla domov na obed, kuchárka bude opäť mrzutá. A záleží na tom? Ale áno, tej žene na nej záleží. Aspoň niekomu.

Jack sa vtedy rozhodol, že to nepovedia nikomu. Je to len a len naša vec, záležitosť našej spálne. Našej spálne. Po tom, čo mu to povedala, sa jej mesiac nedotkol. Premýšľala, či ho má zvádzať, provokovať. Raz, keď už dlhší čas len tak ležali, dostala chuť a privinula sa k nemu. Nereagoval, hoci nespal. Bozkávala ho na krk. Žiadna reakcia. Strčila ruku pod paplón a začala hladkať jeho mužstvo.

„Prestaň,“ ozval sa po chvíľke.

„Jack,“ zamrnčala, „prečo sa spolu nemilujeme?“

„A načo? Načo to budem do teba striekať, keď si jalová?“

„Doteraz si sa so mnou miloval len preto, aby som otehotnela?“

„Caroline, prestaň,“ odsotil jej ruku.

„Nie, neprestanem. Chcem, aby si sa so mnou miloval,“ trvala na svojom a vrátila ruku späť. Cítila, že reaguje.

„Máš to mať,“ povedal náhle a opäť jej chytil ruku. Silno jej ju stlačil. Zjojkla. Zvalil sa na ňu, jedným ťahom jej strhol nohavičky a vrazil ho do nej. Skrútila sa bolesťou. Chcela ho odsotiť. Bol však silnejší a rýchlejší. Chytil ju za obe zápästia, ruky jej vykrútil nad hlavu a začal dorážať. Silno a rýchlo. Metala sa, chcela mu vykĺznuť, ale on ju ešte viac prikvačil svojím telom. Pohyboval sa čoraz rýchlejšie, mala pocit, že jej trhá celé vnútro. „Toto si chcela? Tak si to užívaj! Poriadne si to vychutnaj, ty cundra!“ Najhoršie na tom bolo, že cítila, že jemu sa to páči, že si to na rozdiel od nej užíva. S plnou silou doháňal mesačný pôst. Keď skončil, s hlbokým spokojným povzdychom sa z nej odvalil. Ležal nahý cez posteľ a nahlas dýchal. Ona sa mu obrátila chrbtom, skrútila sa do klbka a dusila sa plačom.

„Nerev,“ zasyčal po chvíli.

Rozplakala sa ešte viac. Počula zavŕzgať posteľ. Zbadala ho pri dverách: „Jack, kam ideš?“

„Do toho ťa nič nie je. Kto tu má počúvať tvoj rev?“ A buchol dverami.

Čo jej iné ostávalo? Iba ten alkohol…

Caroline sa chytila za hlavu. Príšerne ju rozbolela. Migréna sa opäť hlási. Začalo mrholiť. Asi by sa mala vrátiť domov. Znova sa obzerala. Vie, kde je? Ale áno, vie. Nie je to ďaleko. Pridala do kroku, miestami priam utekala. Prečo sa tam vôbec tak ponáhľa? Len kvôli dažďu, aby nezmokla?

V hale narazila na kuchárku: „Mám prestrieť na večeru, pani Kilmerová?“ To už je čas na večeru? Nevedela, čo jej má odpovedať. Nebola hladná, ale nechcela ju uraziť. „Áno, samozrejme…“ Neskôr sa v jedle babrala, nevediac, čo má na tanieri. Spomenula si, že keď tu bol Frank, tak zjedla všetko. Asi jej pri ňom chutí, mala by ho donútiť, aby tu jedával stále. Aj víno môže piť. Ona už má silnú vôľu…

Alkohol… začal jej chutiť. On si to všimol hneď. „Čo robíš?“ spýtal sa jej, keď si raz po večeri nalievala už tretí pohárik vodky.

„Nerozumiem,“ zadivila sa. Naozaj nerozumela tomu, čo sa pýta.

„Je to už tvoj tretí pohár. Aj včera si toho dosť vypila. A keď sme boli na večeri u mojich rodičov, tiež si sa nekontrolovala. Na druhý deň ti bolo zle.“

„Aj ty predsa piješ,“ zľahčovala situáciu. Alkoholici to vždy robia.

„Ale nie toľko, čo ty. Rozhodla si sa každý deň ožrať?“

„A prečo nie?“ odvrkla mu, alkohol ju posmelil, „čo je teba vôbec do toho? Nič! Vieš, čo sa môžeš…“

„Takto sa so mnou rozprávať nebudeš,“ povedal mrazivo.

„Ja sa s tebou budem rozprávať, ako ja chcem, a…“ zasekla sa. Nepochopila, ako to dokázal. V tom okamihu bol pri nej a vylepil jej facku. V tej chvíli zvažovala dve možnosti: facka ju pálila, bude plakať. On uvidí jej slzy a začne ľutovať, čo urobil. A tá druhá možnosť? Vráti mu to! Plnou silou! Nadýchla sa a napľula mu do tváre. Dostala druhú facku. „To už v živote neurobíš,“ rukávom si utieral pľuvanec z tváre.

„A prečo nie?“ položila opäť tú istú otázku.

„Pre toto.“ Tvár jej opäť rozhorela. Zacítila vôňu krvi. Chytila si nos a vzápätí neveriacky hľadela na červené prsty. „Choď do kúpeľne, zaserieš koberec,“ boli v ten večer jeho posledné slová. Opäť sa jej obrátil chrbtom. Odišiel z domu. Nešla do kúpeľne, zasierala koberec, v nemej panike pozerala, ako na béžovom koberci pribúdajú červené kvapky. Rátala ich. Šesť, sedem, osem… jedenásť… a začala hystericky vrieskať na celý dom. Nikto ju však nepočul, nikto nepribehol na pomoc. Bola tam úplne sama… tak ako dnes. Caroline po sebe upratala stôl (kuchárku poslala domov, ešte predtým ako sa pustila do večere, aby nevidela, koľko toho zjedla), dala si dlhú sprchu a teraz ležala vo voňavých perinách a pozerala do stropu. Je unavená, celý deň chodila po meste, bude spať bez tabletiek, bude spať bez tabletiek... Ona to dokáže. Nešlo to, prevracala sa z boka na bok, ležala na chrbte, na bruchu, na pravom i na ľavom boku… a spánok stále neprichádzal. A ona chce tak veľmi spať! Zaspať naveky… Ako dlho už spáva sama?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hazard.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.