Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Adriana Gregorová

Autor: © Adriana Gregorová, 2017

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Mgr. Anetta Letková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-048-1

ISBN MOBI: 978-80-8197-049-8

1

„A Martina si nechala kde?“ privítal ma výsluch medzi dverami rodičovského domu.

„Pracuje,“ odpovedala som mame s pravdivosťou v hlase a potláčala iróniu a povzdychy nad jeho vyťaženosťou, ktorá bola viac-menej chcená, aj keď mi to sám najvyšší nepotvrdil.

To, že bral prácu navyše aj od otravných klientov, ktorých donedávna posúval svojim zamestnancom, malo svoje opodstatnenie. Spoločný vzduch nám už nevoňal ako na začiatku. Dusili sme sa, akoby niekto hodil do stredu miestnosti slzotvorný plyn a my sme sa rozutekali po osemdesiatich štvorcových metroch a zabarikádovali sa v izbách. Pred nami samými.

Už som si zvykla na pracovné soboty, nedele, služobné cesty. V podstate sme žili iba ako spolubývajúci, a to sme ani neoslávili Kristove roky.

„Stále je v práci. Ako chcete takto splodiť potomka?“ zalomila rukami, popravila si prameň hnedých vlasov a pred moje čižmy, špinavé od snehu, hodila teplé papuče.

Bez odpovede na obohranú pesničku o regimente našich nenarodených detí, ktoré chcela vychovávať a rozmaznávať, som sa vyzula z čižiem a položila ich na pripravenú handru. Na nohy som si nastokla teplé papuče z ovčej vlny, ktoré ešte štopkala prababička ako rodinné dedičstvo, a pobrala sa úzkou chodbou posiatou muškátmi, ktoré prezimovali v teple domova. Na drevenom stole ma už čakali koláče. Šuhajdy a medvedie labky. Čisté obžerstvo.

„Vieš, čo si tento rok prajem pod stromček?“ provokovala mama naďalej a podala mi tanierik, aby som si mohla naplniť brucho, ktoré bolo podľa jej zásobovania jedlom prepadnuté, aj keď sa zo mňa váha vysmievala.

„Čo, maminka?“ načiahla som sa za medvedími labkami a slastne si ich vložila do úst. S rovnakou slasťou som si donedávna vkladala do úst aj iné veci, no v tom čase som netrávila voľný čas v rodičovskom dome, ale na dlažbe, linke a v iných zákutiach nášho bytu.

„Vnúčatko,“ posadila sa oproti mne a vráskavými rukami si podoprela ostrú bradu, ktorú som po nej zdedila. Pri pohľade do jej očí som si uvedomovala, že už nie som dvadsiatka bez pomarančovej kože. Začínala som starnúť a svoje libido som uspokojovala medveďou labkou posypanou práškovým cukrom. Aké groteskné.

„Nič mi na to nepovieš?“ zadrapkávala po chvíli. To som už koštovala šuhajdy. Vždy som si myslela, že keď dosiahnem určitý vek, budem sa môcť pýšiť dokonale upečeným mäsom a krásne nadýchaným koláčom v špičkovom plechu. Plech som už síce mala, napriek tomu som však bola príšerná kuchárka. Spiekla by som aj mŕtveho a možno aj grambľavosť v kuchyni nenahrala do manželských kariet, i keď som sa snažila a moja knižnica obsahovala niekoľko kuchárskych kníh.

„Keď bude potomok na ceste, budeš to vedieť medzi prvými. I keď...“

„I keď čo?“

„Pri tvojej zvedavosti sa to možno dozvieš skôr ako ja,“ uškrnula som sa a užila si jej zagúľanie očami.

„Otec je v záhrade?“ dotlačila som posledný zákusok a rezignovane som vstala od stola. Odkedy to medzi mnou a Martinom škrípalo, rozhovory s mamou ma vyčerpávali viac ako ticho v našom byte. Otec bol prekvapivo jedinou osobou, ktorá mi dala radšej do rúk kladivo, pílu, štetec či iný nástroj, ktorý mu uľahčil nabitý harmonogram domácich prác a mne prečistil preplnený harddisk.

„Opäť niečo štiepa,“ povzdychla mama, načiahla sa za misou koláčov a odložila ju do komory. Netešil ju otcov záujem, ktorý prejavoval garáži alebo malej kôlni, ktorú si zostrojil pri kurínoch. Ich manželské ochladnutie sa však po tridsiatich rokoch dalo akceptovať. To naše bolo smutné. Po troch rokoch manželstva sme mali mať prvú hádku za veľkosť vibrátora na spoločné hry a nie za účty, počet nádychov spoločného vzduchu a lyžičku kávy navyše, ktorá patrila tomu druhému.

Vybrala som sa k čižmám. Teplo ich trochu vysušilo, a tak som nemala pocit, že sa mi medzi prstami prevaľuje neďaleký potok, v ktorom sme so susedovcami naháňali raky. Teraz tam kdesi vyplavilo pneumatiku alebo bubon z práčky. Ovial ma mrazivý vzduch. Bol december. Skutočný december, aký som si pamätala ešte z detstva, keď som sa brodila do školy v metrovom snehu a rátala omrznuté prsty, ktoré by pri silnejšom náraze nezlepilo ani sekundové lepidlo. Vŕzganie snehu pod topánkami či kalamity známe v každom väčšom meste. Naši bývali hodinu cesty od Nitry. V časoch Martinovej pracovnej vyťaženosti som okupovala svoju bývalú detskú izbu, pomáhala rodičom okolo domu a užívala si dedinský vzduch. Martin nemal pre moju radosť pochopenie. Šomral nad blatom, ktoré sa mu lepilo na lakovky, taktiež nad slepačincami, ktoré sa občas váľali po záhrade, keď otec vypustil sliepky na slobodu a tie sa naháňali ako splašené, neuvedomujúc si svoj osud.

„Vyzeráš v nich ako debil,“ neštítila som sa úprimnosti, keď domov dotrepal čierne lakovky s vyvýšenou špicou namiesto tenisiek, ktoré si mal zaobstarať na občasné brigády u našich. Radšej utratil mastnú sumu na hentie ohavy aj s kopou výhovoriek, prečo nemohol ísť so mnou a ako musel míňať drahocenný čas na zmysluplnejšie aktivity.

„Nerozumieš móde,“ zahriakol ma a uložil vrchol svojho šatníka na poličku. Už dlhšie sa neradil so mnou o farbe kravaty či košele. Nedával mi žehliť puky na nohaviciach ani nediktoval, čo si prosí na raňajky. Pýtala som sa iba chvíľu. Keď neodpovedal, uvedomila som si, že je zbytočné pchať sa mu do priazne, keď o ňu nestál. Či mal môj manžel milenku? Nie. Aspoň som si to myslela. Kedy by ju stíhal? Mal realitnú kanceláriu, ku ktorej sa dostal cez bratranca. Ten to napokon zabalil a Martin sa stal jediným vlastníkom. K presadeniu sa mu pomohli aj ostré lakte a prehliadanie férového prístupu. To zdedil po otcovi. No to bolo na iné rozprávanie. Vrátim sa k pointe. Moje manželstvo spelo ku krachu. Dobiehali sme do cieľa, v ktorom však nebolo víťaza ani medaily, ktoré napĺňali obdarovaného pýchou a šťastím. Môj beh bol kľukatý. Ani vojaci nemali taký výcvik ako ja v manželstve. Keď sa Martin smial, ja som pozorovala jeho pobavenie s nadvihnutým obočím. Keď som si pohmkávala v rytme obľúbenej pesničky, on ohŕňal nosom nad mojím hudobným vkusom. Keď mal on orgazmus, ja som si neuvedomovala, že som mala v sebe nejaký penis.

Rozdielnosť však nebola namieste od začiatku. Nebola som predsa taká hlúpa, aby som si brala opačný pól vlastnej existencie a ešte k tomu aj úplne z inej planéty. Rozumeli sme si. Nosili sme tenisky, nejedli sme sushi a bývali sme v malom jednoizbáku v okrajovej časti Nitry. Jednoducho tam, kde žili aj neprispôsobiví občania, tam, kde cesta do obchodu trvala jednu prechádzku v daždi, zime, chrípke, vo vetre alebo so sopľom až po kolená. Keď sme z dvoch mizerných výplat kúpili novú posteľ a užívali si sex aj inde ako na kuchynskom stole, linke či studenej dlažbe. Keby som vedela, že sa náš vzťah zhorší kvôli práci, ku ktorej sa Martin dostal hlavne mojím pričinením a podporou v štýle choď do toho, peniaze potrebujeme na zabezpečenie a dieťa, radšej by som si to naďalej rozdávala na starej pukajúcej podlahe ako v posteli z pravého dreva, no s pravou rukou a bujnou fantáziou.

Nohy sa mi zabárali do snehu. Vybrala som sa cez dlhú záhradu za otcom, ktorý pokrikoval na sliepky. Prázdna voliéra mi vždy rozbúchala srdce. Uplynul rok, čo nám odišiel domáci miláčik. Bol starý, no šťastný, s dlhým životom a vyťahaným chvostom od mojej detskej ruky. Až v meste mi unikol život pomedzi prsty. Megy, vlčiačka, milovala škrabkanie za ušami, no pod náporom práce, ktorú som neodkladala ani v sviatky, ani v piatky, som sa jej nestihla venovať toľko, koľko by som chcela. Keď zomrela, zvalila som sa na gauč, pritisla si nohy k trasúcej sa brade a nechala stekať slzy po odhalených kolenách. Keby žila, aj napriek problémom s kĺbmi by si dala tú námahu, aby sa vyštverala na sedačku a pooblizovala mi slané slzy. Nadvihla by mi ruku a kňučaním by ma donútila k milovanému škrabkaniu. Čas neúprosne utekal. Pripomínala mi to nielen prázdna voliéra.

2

„Opäť ťa sem zavial vietor?“ pozdravil ma otec. Muselo ma prezradiť vŕzganie čerstvého snehu pod nohami. Odlepila som zrak od prázdnej voliéry a podišla k nemu, aby som obdarila jeho líca bozkami. Kvôli ťažkému úrazu v bani, ktorý mu odpísal nohu na invalidný dôchodok, premieňal nadbytočnú energiu na prácu okolo domu.

„S čím ti pomôžem?“ núkala som sa do roboty, vyťahujúc si z vreciek tmavej vetrovky hnedé kožené rukavičky. Bol to darček od Martina na minuloročné Vianoce. V tom čase sme ešte dokázali ústami premlieť súvislý text a konverzovať na úrovni. Teraz sme boli skôr zakonzervovaní.

„Alenka, jedličku treba prestrihať, ale to urobím ja. Hybaj radšej za mamou a zohrej sa,“ poškrabal sa na sivobielej brade a nastokol si na zopár vetchých vlasov čapicu. Starol. Aj on. Napriek tomu sa však tváril bezproblémovo a nikdy sa nesťažoval. Možno práve preto som sa nechcela pitvať v manželstve či riešiť vrtochy svojho šéfa, ktorý mi dával pociťovať svoju nadradenosť.

„To určite a v januári sa nezapnem do riflí!“ načiahla som sa za záhradnými nožnicami a vykročila k jedličke, ktorú otec zasadil v deň, keď zomrela Megy. Mal ju rád. Nahrádzala mu môj odchod z rodičovského hniezda aj dni, keď mama chodila po liečeniach s jej dlhoročnou priateľkou astmou.

„Opäť utekáš?“ oprel sa o studňu a z vrecka starých montérok vytiahol balíček cigariet. Jednu si prestrčil pomedzi husté fúzy a s nadvihnutým obočím čakal na odpoveď.

„Kam by som utekala?“ načiahla som sa k jedličke a zahovorila ďalšiu nenápadnú konverzáciu o mojej manželskej kríze. Omylom som odstrihla vetvičku, ktorá bola potrebná pre výsledný efekt. Otcovmu oku to však neuniklo.

„Tým, že mi budeš kálať stromčeky, si u mňa možno trochu šplhneš,“ zasmial sa, „no manželstvo si tým nezachrániš.“

„Otec, už aj ty?“ otočila som sa k nemu, pýtajúc si psími očami cigaretu. Na chvíľu zaváhal. Stále vo mne predsa videl malé dievčatko a nie tridsaťročnú kozu. Napokon mi vložil jednu do ruky a pripálil.

„Nemala by si fajčiť,“ vyfúkol dym a pomykal hlavou.

„Ani ty, a predsa fajčíš.“

„Ja mám za sebou takmer celý život a táto neresť mi iba spríjemňuje tento stereotyp.“

„No vidíš, otec, a rovnako to vnímam aj ja.“

„Však ho sem niekedy doveď. Už si ani nepamätám, kedy som s ním prehodil dve súvislé vety.“

„Otec, tiež si na to nespomínam, a to s ním žijem,“ mykla som plecami a užívala si ťažkú marsku.

„Toto ohováranie sa mi nepáči, Alena. Týmto nič nevyriešite. Mama je klebetnica, ale neraz ti radila, aby si si dala manželstvo do poriadku. Po kom si len taká tvrdohlavá?“ zahasil ohorok o sneh a hodil ho do zaváracieho pohára, ktorý mal schovaný za studňou, aby nedráždil mamu. Zlozvyk mu akceptovala, aj keď neznášala pohľad na fajčiarov. Vraj sa jej bridilo vedomé skracovanie si života.

„Neohováram, otec, hovorím ti veci tak, ako sú.“

„Aj tak by si mala ísť domov a nie tu šaškovať s nožnicami. Ešte si ublížiš,“ zasmial sa nad mojím krivým strihaním.

Zabudla som dodať, že okrem tápania pri hrncoch som neoplývala ani záhradnými zručnosťami. V ženskom kolektíve ma matkin milovaný Boh odpísal. Ešteže som nezaostávala v pracovnej sfére. Bola som asistentka alebo skôr dievča pre všetko. Pracovala som v menšej firme, ktorá balila rôzne suroviny. Vybavovanie prepravy, surovín, hádanie sa s meškajúcimi kamionistami a so šéfom, ktorý len bookoval letenky na dovolenky a raz za čas ma pokarhal za chyby, ktoré som neurobila. Napriek tomu som mala v práci istotu, a predsa o tie v živote išlo. Aspoň na predvolebných bilbordoch.

„Tak hybaj domov a dajte to do poriadku. Si ešte mladá a takýchto kríz ešte bude!“ mávol rukou s úškrnom viem, o čom hovorím. Pod jeho prísnym pohľadom som odložila nožnice a vrátila sa aj s ním do domu.

Mama sa zvŕtala pri hrncoch a občas ochutnala odpočívajúce medovníkové cesto. Hneď ako ma uvidela, nenechala na mne suchú ani nitku.

„Už si jej dohovoril?“ opýtala sa otca, akoby som tam nebola.

„Áno, misia splnená!“ zasmial sa a dal si dole čiapku.

„Takže takto to je. Myslela som si, že z tvojej hlavy by toľké presviedčanie nevzišlo!“ zagánila som na ich spolok záchrancov manželstiev.

„Alenka, chceme ti len dobre. Blížia sa sviatky a Martin tu už dlho nebol,“ zahľadela sa na zašpinené prsty od cesta a v duchu počítala mesiace bez zaťka.

„Veru, nebol tu dlho, mami,“ povedala som s povzdychom a posadila sa na stoličku.

„A čo s tým mienite urobiť? Ste predsa mladí na takéto správanie!“

„Maminka, neviem, čo s tým spravíme. Momentálne si chcem dať tvoju dobrú polievku a mäso, potom odfukovať a jajkať na gauči a možno neskôr začnem premýšľať nad Martinom,“ zhrnula som a obaja mi dali na moje šťastie svätý pokoj.

Večer

Poobede sa ma mama opäť pokúšala presvedčiť, že rozhovorom a doliezaním za Martinom vyriešim svoje manželské problémy. Asi sa riadila heslom, že s plným bruchom človek ľahšie privolí na rôzne rady. To však platilo iba na mužov. Im skutočne stačil iba plný žalúdok a prázdne gule. Kiež by sa aj v ženskom svete stačilo len poriadne najesť a užiť si.

„Nabudúce príďte spolu!“ poslednýkrát mi pripomenula svoju zbožnú požiadavku a nechala ma prebrodiť sa snehom až k môjmu autu. Malý červený fiat, pokašliavajúci pre svoj vek, bol mojou spomienkou na prvé vianočné odmeny od šéfa. Už som bola na tom finančne lepšie, no nemala som srdce vymeniť ho.

Cesta domov bola pomalá a opatrná. Nechcela som sa vidieť v kanáli medzi stromami s krvou vpíjajúcou sa do snehobielej prikrývky. Premýšľala som nad tým, či je Martin doma, opäť zalezený v pracovni, ktorú si urobil z potenciálnej detskej izby, alebo sedí pred televízorom a bezducho udiera do tabletu. Mama ma nabalila, akoby mal o pár dní nastať koniec sveta a široko-ďaleko neexistoval žiaden obchod, ktorý by ma zásobil. Otec mi strčil do rúk víno od suseda a žmurkol na znak držím palce pri zblížení. Zajtra ma čakal posledný deň v práci, a tak som nezostala na noc. Ak by som mala ešte deň počúvať o Martinovi, natruc by som podpísala rozvodové papiere. Rodičia boli jednoducho takí a radi mi prízvukovali, že raz to pochopím pri svojich deťoch. Ak boli vôbec v mojom hektickom živote nejaké na pláne.

3

Zaparkovala som na prepchatom sídlisku. Už v puberte som snívala o rodinnom dome, v ktorom by som žila. Veľká záhrada, vlčiak, ktorý by mi vynahradil smútok za Megy, a možno by som aj niečo nasadila do priestrannej záhrady, aj keď pri mojich zručnostiach by z toho vyrástla burina. Ponechala by som si len niekoľko muškátov v rohu vysokého plota, aby ma susedia nešpehovali v krásnom bazéne s priezračnou vodou.

Sídliská ma totiž frustrovali. Napokon som na jednom z nich skončila. Samé autá, úzky pás nevábnej polomŕtvej trávy a pri smetných košoch fajčiaci susedia s prázdnymi pohľadmi upretými do smartfónov. Hoci stáli meter od seba, okrem bré ráno neprehodili ani pol slova. Pred rokom som s kolegom z práce žartovala, že čoskoro budú aj svadby cez internet. S odstupom času som si istá, že to bola len ďalšia méta dnešných manželstiev, ktorým ledva zaschol podpis na sobášnom liste a už sa rozvádzali.

Cúvajúc s Božou pomocou a spotenými dlaňami na úzke parkovacie miesto som dúfala, že svojho starčeka neoškriem. Podarilo sa. S nadvihnutými rukami nad hlavou a stiahnutým bruchom som prešla cez úzku medzeru až ku kufru, kde ma už čakali matkine dobroty. Rozvoniavali po celom aute, a tak bolo ťažké sústrediť sa na cestu, keď som sa v myšlienkach napchávala koláčmi. Systematicky som si na ruky naukladala malú pyramídu z pokrmov a horko-ťažko zatvorila kufor a otočila kľúčom. Tie som následne strčila do úst, aj keď som nenávidela ich kovovú pachuť, a odtackala som sa ku vchodu. Tam som sa takmer zrazila s prudko sa otvárajúcimi dvermi. Vynorila sa spoza nich mladá žena s poriadne silnou voňavkou. Rozkašľala som sa. Pripomínala mi detstvo, keď uprostred dediny stála Ruska korpulentnej postavy so šialene farebnou sukňou, modrými tieňmi a s lacnými šmejdami, za ktorými sa išli dedinčania zabiť. Jej voňavky v mohutných flakónoch smrdeli rovnako lacno ako daná slečna. Bez pozdravu a ospravedlnenia odcupkala na vysokých ihličkách k tmavému SUV a skôr ako som si stihla uvedomiť, že sa mi dvere zabuchli pred nosom, bola preč. Bola mi povedomá, i keď som ju v rýchlosti nevedela zaradiť. Teraz som však mala dôležitejšiu misiu. Podarilo sa mi vyslobodiť ruku spod škatúľ a zastrčiť kľúč na správne miesto. Už polroka nám nefungoval zvonček, no Martin to neriešil. Domovník pohŕdal ženami, a tak som mu darmo vyzváňala s úmyslom vyriešiť problém so zvoncom. Neotvoril mi. Neviem, či si myslel, že som z neho prišla vysexovať averziu voči ženskému plemenu, alebo som bola preňho bájnou Medúzou, pri pohľade na ktorú by skamenel.

Bola som vo výťahu. Aleluja. Škatule som položila na zem a na nos si pritisla šál. Ruskina vôňa bola zabijakom čuchových buniek, a ak som chcela ešte niekedy cítiť vôňu maminej kuchyne a čerstvého sexu, musela som urobiť dané opatrenie.

Žena je obozretný tvor. Má toľko zmyslov, že by sa z nich jeden chlap zbláznil. Zachytí varovné signály ako Spiderman, keď zavetrí prichádzajúce nebezpečenstvo. Niečo podobné som cítila, keď som vystúpila na šiestom poschodí. Tá vôňa, ten hlúpy šiesty zmysel. Spomenula som si na jej tvár. Jej auto. Spoznala som ju. Len tá medená farba vlasov ma zmiatla. Predtým boli čierne, ale ich majiteľka rovnaká. Takmer pred dvomi mesiacmi. Opäť som sa vracala o trochu skôr od rodičov. Martin mi povedal, že ešte pracuje, preto som sa ešte zastavila v centre a nakúpila pár polotovarov. Nechcelo sa mi variť. Však som ani nemala pre koho, lebo odkedy sa začalo Martinovi dariť, bol v reštauráciách pečený-varený. Netuším, či mi chcel naznačiť, že moje kulinárske zručnosti boli hotové fiasko, no ak sa už podujal na moju domácu stravu, vylízal aj tanier.

Po zaparkovaní na preplnenom sídlisku som vykročila ku vchodu ako pani. S igelitkou z Tesca, v ktorej som mala dve porcie lazaní, som vkročila do vchodu a čakala na výťah. Odrazu sa otvorili dvere a objavila sa v nich ona. Čiernovlasá deva útlej postavy v tmavom kabáte a s ťažkou vôňou. Bez pozdravu sa postavila vedľa mňa, no keďže aj kravy museli robiť bú, skúsila som zistiť stupeň jej zanedbanej výchovy.

„Dobrý deň,“ pozdravila som ju. S nezáujmom kývla hlavou a zapichla oči do telefónu. Prišiel výťah, a tak sme obe nastúpili. Nápor ticha som však nevydržala.

„Dnes ale fučalo,“ okato ma striaslo, aj keď som sa v bunde potila a kropaje potu cítila až nad zadkom. Slečna mykla plecami.

„Mne je fajn,“ odpovedala, pozerajúc do mobilu. Zastali sme na šiestom poschodí. Potešilo ma to. Veď od toľkého rozprávania ma už rozboleli ústa. Pristúpila som k dverám od nášho bytu a ona sa vybrala za mnou. Odrazu však zastala a pozorovala, ako ich otváram.

„Potrebujete niečo?“ otočila som sa k jej prekvapenej, ba až vystrašenej tvári. Na našom poschodí žil len osemdesiatročný dôchodca a ten mal iba vnuka a žiaden miliónový dôchodok, aby vlastnil takú mladú milenku. Jedine v prípade, že by išli po novom zlatokopky na stravné lístky a štátne protézy. Prekvapivo sa jej rozviazal jazyk. Popravila si prameň vlasov a zahabkala: „Asi som si zmýlila poschodie.“

Usmiala sa, zapriala mi pekný deň a nastúpila späť do výťahu. Náročky som čakala, kam pôjde, no keď výťah zastal na prízemí a následne som začula tresnutie ťažkých vchodových dverí, ktoré oznamovalo jej odchod z paneláka, stislo mi hrdlo. Už vtedy, v tej sekunde mi preblyslo hlavou, či boli náhody skutočne náhodami.

Smrad, ktorý po nej zostal, mi vypaľoval diery do hlavy. Škatule s jedlom a vianočným pečivom som položila na zem a s oslintanými kľúčmi som otvorila vchodové dvere. Hralo rádio. Nič podozrivé. Premiestnila som sa aj s nákladom do kuchyne. Vtedy som si to všimla. Prázdnu fľašu od vína a dva poháre položené v drez. Tlkot srdca však prehlušil Martinov hlas. S niekým sa v kúpeľni rozprával.

Osemdesiat štvorcových metrov sa pomaly strácalo ako vzduch z plastovej fľašky. S každým krokom približujúcim sa ku kúpeľni som cítila čoraz väčší tlak na hrudi. Prudko som otvorila dvere. Bledé kachličky s tmavomodrou mozaikou, ktoré ma takmer dohnali k rozvodu, keďže Martinov názor na dizajn bol rovnako odlišný ako na kvalitný sex, boli zarosené od pary.

„Neboj sa, neprišla na to!“ začula som skôr, ako sa preľakol a takmer mu mobil spadol do vane. Po chvíli sa zmobilizoval a telefón zašuchol pod oblečenie položené na bielizníku.

„Čo tu robíš?!“

4

„Bývam tu!“ odvrkla som a uprene som sa naňho zahľadela. Popravde sa mi uľavilo, že tam bol sám a v duchu som sa karhala za svoje domýšľanie. Raz hádam využijem fantáziu aj prospešnejšie než na dohady o nevere. Napríklad na napísanie knihy.

„Táto informácia mi neunikla, neboj sa, no nemala si prespať u rodičov?“ zakryl sa na mieste, ktoré som v minulosti považovala za najlepšiu časť jeho tela.

„Narušila som ti plány?!“ oprela som sa o zárubňu dverí a sledovala, ako si schováva svoju pýchu v dvoch dlaniach. Po desaťročnom vzťahu to bolo groteskné.

„Nebuď paranoidná.“

„A ty nebuď vyplašený. Zajtra idem poslednýkrát do práce, takže som nemohla zostať u našich.“

„Vôbec nie som vyplašený! Mal som tu klientov, takže som po ich odchode neočakával žiadne návštevy!“ odsekol.

„S klientmi piješ víno za bieleho dňa?“ narážala som na fľašu. Martin mykol plecami, akoby to bol klasický postup realitného makléra.

„Muži si na zdarný obchod pripijú, ale to budem tebe ťažko vysvetľovať, keď len sedíš na stoličke,“ zachechtal sa povýšenecky.

„A mamička ťa nenaučila, že horúca voda v kombinácii s alkoholom ťa privedie maximálne k záchodovej mise?“

„To ťa trápiť nemusí, zlatko!“ dal si záležať na milom oslovení. V preklade mužskej reči by to znamenalo piča alebo niečo podobne ohavné. Priznávam, že posledný rok som bola paranoidná alebo pravdivo vecná, len sa moje dohady nepotvrdili. Martin mi dával čoraz viac dôvodov na pocit, že som nebola jediná v jeho živote a druhé husle som veru hrať nechcela. Veď už len tie prvé boli smútočne rozladené.

„Takže to čierne SUVčko patrí tvojej klientke?“ vyrukovala som so svojím podozrením. Keďže ma už pokladal za paranoidnú, mohlo mi to byť jedno.

„Vieš čo? Buď taká zlatá a prines mi z pracovne zápisník, kde si zapisujem evidenčné čísla a modely áut mojich klientov,“ podpichol ma ironicky.

„Nemusíš sa hneď urážať. Kladiem ti normálne otázky!“

„Nie, nekladieš mi normálne otázky, Alena! Opäť začínaš so svojimi fantazmagóriami!“

„Pozri, prišla som domov, lebo zajtra idem do práce a nezaškodilo by nám tráviť spolu viac času. Nemyslíš?“ nadvihla som obočie, uvedomujúc si, že som si dačo z maminých rečí vzala k srdcu. Zvyšok dnešnej dovolenky som nechcela zabiť hádkami. V robote sme mali už to najhoršie za sebou a firmu čakala po vianočnom večierku týždenná dovolenka.

„Ukáž mi jedného chlapa, ktorý by rád trávil voľný čas s hysterkou!“ zasmial sa a načiahol sa za uterákom.

„Keby viem, aký budeš, radšej ostanem u našich.“

„Asi si aj mala. Aj tak je to jedno, večer nebudem doma.“

„Kde zase ideš?“

„Vieš, niekto musí aj pracovať,“ žmurkol, omotal si snehobiely uterák okolo bedier, vzal si telefón a stúpil mokrými nohami na biely koberček. Znervóznela som.

22.00

Do postele som si líhala sama. Martin si ustlal na gauči v pracovni, ktorá mala byť pôvodne detská izba. Sledovala som svetlo nočných lámp, ktoré sa útržkami predieralo cez žalúzie. Každá žena vycíti, keď to už nie je ono. V začiatkoch ochladnutia nášho vzťahu som sa snažila byť milá, pozorná, sexi. Mučila som svoje telo v posilňovni a premávala sa po byte len v podväzkoch a s bradavkami vytŕčajúcimi z čipkovanej podprsenky. Pripravovala som jedlo ako v reštaurácii hodnej Michelinskej hviezdy a snažila som sa byť pozorná a prívetivá, ignorujúc explózie zlosti, ktoré mi občas spôsoboval. Pomohlo to? Nie. Sex som väčšinou iniciovala ja, jedlo som taktiež dojedala iba ja a rozhovory iba o ňom ma časom nebavili. Prestal ma volať na firemné akcie, nechodili sme do spoločnosti. Raz som bola vyžratá, potom na mňa nemal náladu alebo sa zabával s ľuďmi, ktorých hodnotový rebríček sa začínal tam, kde sa môj končil. Naučili sme sa spolu dýchať, i keď každý v inom rytme. Moja matka videla záchranu nášho upadajúceho zväzku v dieťati. Keby len vedela, že to bola ďalšia téma končiaca sa pri hádke a mojich slzách.

Ráno som sa zrazila s Martinom v kuchyni. Dopíjal kávu a prekvapivo ma s úsmevom pozdravil.

„Dnes prídem neskoro. Nečakaj ma,“ oznámil, postavil sa z barovej stoličky, nečakane mi vtisol bozk na líce a o chvíľu som začula len buchnutie dverí. Zvykla som si na jeho krátku pamäť. To, čo mi v jeden deň vykričal, na druhý deň už neplatilo. Potlačila som svoje dohady a zmysly a radšej sa načiahla za pohármi, ktoré vraj patrili jeho návšteve, a odložila ich do umývačky. Len čo ma znervózňovali, keď stáli na kuchynskej linke a ja som netušila, či skutočne pil s klientom.

5

V práci

„Ahoj, slniečko,“ pozdravil ma kolega Marián.

Už tri roky sme trávili v jednej kancelárii. Predtým som pracovala s majiteľovou milenkou, ktorá hádzala všetku prácu na moje plecia a venovala sa dôležitejším aktivitám, ako bolo lakovanie nechtov alebo obedňajšia fajka v majiteľovej kancelárii. Po ich rozchode prekvapivo stavil na odborníka a zamestnal Mariána. Vyzeral, akoby sa ma bál. Habkal, vyhýbal sa mojim tmavomodrým očiam, aj keď zaúčanie mu šlo ľahko a vo výrobe si ho obľúbili. Až raz, keď do kancelárie vtrhla žena s plameňmi v očiach a vo vyťahaných teplákoch, s trasúcim sa prstom namiereným na moju maličkosť a so slovami: To je tá štetka?, som si uvedomila, prečo sa na mňa ani len nepozrel. Bol pod papučou. Dobrý chlap, ktorému by ani na um nezišlo zahnúť svojej milovanej, aj keď to bola fúria prvej triedy. Možno preto sa každý rok na firemnom večierku opil a následne sa všetkým ospravedlňoval. Dobrí muži nevymreli, len ich klofli kadejaké fúrie.

„Vitaj,“ odzdravila som. Bol sympatický a odkedy sa k rastu jeho synov pridala enormná hyperaktivita, ktorá by uštvala aj koňa, pochudol, a možno aj preto už nebol taký zakríknutý.

„Vyzeráš nejako inak,“ skonštatoval pri pohľade na môj vzhľad, kým som sa zbavovala kabáta a upravovala si puzdrovú sukňu, ktorá sa mi vyťahovala až nad kolená.

„Martin,“ povzdychla som si a Marián chápavo prikývol. Za ten čas, ktorý sme prežili v jednej kancelárii, sme si nemohli byť bližší. Boli sme ako dva škrečky deliace sa o jedno koliesko, jednu misku a spoločne sme riešili naše problémy. Vo všetkej počestnosti. Aj napriek tomu, že v skutočnosti sme boli jedináčikovia, tu sme boli ako dvaja súrodenci.

Zastrčila som si neposedné kučery hnedých vlasov za ucho a zvalila sa na stoličku. Opäť som si spomenula na rozhovor s Martinom.

„Opäť si šla k vašim sama?“ zaujímal sa a pritom ťukal do klávesnice ako ďateľ.

„Samozrejme. Martinovi by asi odpadli nohy v lakovkách, keby prišiel našich navštíviť. A vieš, čo je najhoršie? Že oni ho stále obraňujú!“ sťažovala som sa. Lakeť som si oprela o drevený stôl a nohou zapla počítač. Končil sa rok, mali sme za sebou kopu objednávok a všetko bolo uzavreté. Bolo to ako posledné dni v škole, len sme nešmirgľovali lavice, ale čas obrusoval nás.

„Asi sa rozvediem,“ prerušil Marián moje povzdychy nad manželovým nezáujmom. Takmer mi zabehla slina. Pohotovo som otočila hlavu k jeho zadumanej tvári.

„Čo sa stalo?“ nechápavo som zaklipkala očami.

„Už ma to nebaví, Ali,“ mykol plecami, postavil sa zo stoličky a posadil sa na malú taburetku, ktorú som doniesla z rodičovského hniezda na vykladanie unavených nôh.

„Tie jej večné výsluchy, urážanie, poučovanie. Celé dni sedí doma na zadku a zíza na telku!“ zahromžil nahnevane.

„Majo, nehovor tak, predsa sa stará o chalanov,“ snažila som sa o vľúdne slová. Ak by však aj bola jeho žena posledná na zemi, radšej by som sa stala gayom. Marián ju však miloval. Prehliadal všetky jej povahové nedostatky s vedomím, že ona spraví to isté. Lenže jeho manželka to nerobila. Videla na ňom aj smietku, ktorú by bežný smrteľník ledva spozoroval pod mikroskopom. Bohužiaľ, Marián hľadal podporu práve vo mne a ja ako bezdetná žena v manželstve, v ktorom som nebola šťastná, som mu mohla len ťažko radiť, ako sa vymotať z jeho problémov, keď som nedokázala vykľučkovať ani z vlastných.

„Keby bola aspoň pokojnejšia. Jej výbuchy pre nič za nič sú už na hlavu a nerobí to dobre ani deťom,“ povzdychol si. Občas som nadobúdala pocit, že sa s nami život nepekne zahrával takmer v rovnakých časových intervaloch. V začiatkoch nášho pracovného nasadenia sme boli obaja spokojní. Časom rovnako nasratí. Vedel o mojom manželstve všetko. O absencii manželských rozhovorov, o mizernom sexe, o matke, ktorá by ma najradšej videla rodiť ako jabloň a najlepšie každý rok.

„Asi som pokrytec,“ zašomrala som po chvíli. Marián nechápavo nadvihol obočie.

„Radím ti niečo, čo sama nedokážem. Fňukám za sexom, za romantikou, ale ja si to už s ním ani neviem predstaviť. Večne sa hádame, urážame, doberáme. Asi to naozaj urobím.“

„Čo?“ ako každému chlapovi mu to nedochádzalo.

„Po Vianociach sa rozvediem. Teraz nebudem našim kaziť sviatky. Nemám na čo čakať a každým dňom som jeho okatými klamstvami frustrovanejšia,“ zadumane som si zložila ruky pod bradu a premýšľala nad tým, aké to bude, keď sa rozídeme.

„Ja dám tomu šancu asi ešte na Vianoce a potom... ak sa to nezmení, pôjdeme od seba.“

„To tiež neznie najhoršie. Skúste nejaký wellness, šampus a čas bez detí. Vy máte dôvod, prečo manželstvo udržať. Náš dôvod je stereotyp a spomienky.“

„Pozri, má to jedno pozitívum.“

„Aké?“

„Či už to vyjde, alebo nie, máme sa prečo opiť,“ zasmial sa.

„Dôvod je vždy, a hlavne keď pracujeme v tejto firme,“ dodala som šeptom, keďže aj steny mali uši, a vrátili sme sa k svojej práci.

Doma

Práca sa dnes pretiahla o hodinu. Mariánovi volala manželka najmenej sedemkrát. Už som mala chuť načiahnuť sa za telefónom a opýtať sa jej, či jej horí pod zadkom, keď toľko vyvoláva. Kolega len s povzdychom prijímal hovor za hovorom, potichu sa hádal s nechápavou, ktorá videla v neskoršom odchode zámienku na grupák so všetkými pracovníčkami našej firmy.

„Ak ti to nebude prekážať, odídem už teraz, dobre?“ povedal dvadsať minút pred koncom šichty. Chápavo som prikývla, prijala pusu na nastavené líce a zahĺbila sa do papierov. Ľutovala som ho. Pracoval, staral sa, vozil rodinu po výletoch aj chlapcov na krúžky, keďže jeho žena bola z dvojičiek unavená, no i tak sa jej málilo. Faktom ostávalo, že u nich bola pečená-varená jej matka, ktorá tiež odbremenila dcéru od detí. Podobným typom žien by som dožičila môjho Martina.

Ľúbim ho vôbec? opýtala som sa samej seba. Strácali sme voči sebe prirodzenú úctu a sympatie. Držalo nás len desať rokov. Spomienky, záväzky v bankách a rodinách, i keď tá jeho by na počesť nášho rozvodu oslavovala. Ľudia sa na mňa usmievali, mala som zopár priateľov, ktorým som mohla dôverovať, tak prečo som sa tak fixovala práve na Martina? Nemohla som byť predsa stelesnená beštia, keď so mnou ľudia vychádzali. Alebo áno? Dôvod, prečo som s ním zostávala, však existoval. Cítila som vinu, ktorú som si vyčítala až do dnešného dňa.

Stalo sa to dva roky po svadbe na Vianoce. Akoby mi bolo súdené byť nešťastnou práve počas týchto sviatkov. Sedela som v práci. Oči som upierala na papiere, v rádiu vyhrávali vianočné odrhovačky a napchávala som sa grilážkami, ktoré som splašila v Tescu. Mama by ma bila, keby zistila, že namiesto pečenia si vyberiem ľahšiu cestu, no to som bola ja, grambľavá Alena. Tehotná Alena. Bola som v trinástom týždni. Bruško sa stále skrývalo pod zimnými šatami a kopou tuku, no aj tak som bola šťastná. Marián sa tešil spolu so mnou. Občas by som tvrdila, že viac ako samotný budúci otec. Ten mi len vtisol vlažný bozk na líce a neveriacky zízal na pozitívny tehotenský test. Nič sme neplánovali, nič sme neprediskutovali, bábätko prišlo a ja som sa chopila ponúknutej šance.

Sediac nad papiermi, kývajúc nohou pod stolom, mi prišlo odrazu nevoľno. Nebolo to nič neobvyklé, keďže som či už doma, alebo v práci prvé dva mesiace tehotenstva strávila nad záchodovou misou. Lenže tentoraz sa mi to nezdalo. S nevoľnosťou prišla aj bolesť brucha. Intenzívna. Tušila som, že takáto bolesť nepatrí k typickým tehotenským príznakom. Keď som medzi stehnami pocítila teplo, bolo mi to jasné. Na pohotovosť ma viezol Marián. Ruky sa mi triasli tak, že som ich nedokázala ani položiť na volant, nieto sa ešte odviezť do nemocnice. Martin mi nedvíhal a potom mi napísal stručnú správu, že má príhovor na vianočnom večierku a vypol si telefón. Kým on pracoval a zabával sa, ja som prichádzala o naše dieťa. Už mu nebolo pomoci. Keď sa to dozvedel, len sklonil hlavu a vrátil sa do firmy. Bola to téma, ktorú neotváral, a ak sme sa náhodou o nej začali baviť, vinná som bola ja. V ten deň umrela aj časť môjho ja a s ňou zhasínal plameň lásky, ktorý medzi nami tlel. Akékoľvek fyzické zblíženie bolo od toho dňa len fyzické. Žiadne emócie, nijaké povestné milovanie sa z lásky. Len pragmatický vzťah.

6

Doma

Odomykala som dvere trojizbového väzenia. Byt bol krásny, no už som sa v ňom necítila ako doma. Veľký nápis Welcome home, ktorý sa na mňa uškŕňal z rohože, už dávno nezodpovedal skutočnosti. Prekročila som klamlivý nápis a stúpila na dlaždice priestrannej chodby. Prvá obhliadka tohto bytu ma uchvátila. Tam by sa dalo sexovať, aj tam, aj tam! Zhodli sme sa na tom, že tento byt bude ako stvorený na rodinný život. Preto sme ho kúpili. Chceli sme byť rodina a túžili sme spečatiť sedemročné randenie.

Zatvorila som dvere, vyslobodila sa z kabáta a zahodila myšlienku na neveru. Pochybovala som, že by nás čaro Vianoc akokoľvek spojilo, a keď som začala triezvo uvažovať, nevera by mi možno aj uľahčila rozhodovanie. Sediac na barovej stoličke v kuchyni som si uvedomila, že som zlyhala nielen v manželstve, ale aj v projekte Vianoce. Napečené? Nič. Nakúpené? Nič, ak som nepočítala štangľu maďarskej salámy a likér, no tá kombinácia by sa na vianočný stôl nejako extra nehodila. Nebolo to tak vždy. Ešte pred svadbou som zdobila byt v mesačnom predstihu a Martin žartoval, že trpím nejakou ojedinelou psychickou poruchou. Odmalička ma uchvacovalo čaro Vianoc, k čomu ma viedla mama. Keď prišli hádky, vzájomné ochladnutie a potrat, Vianoce boli pre mňa len dátumom v kalendári. V iných vzťahoch predstavovalo manželstvo spečatenie lásky a očakávanie všetkého krásneho, čo malo prísť. U nás to bolo presne naopak. Alebo sme boli príliš slepí a už na začiatku sme nevideli, že sa k sebe nehodíme.

Nazrela som do chladničky. Prázdna. Nedopitý likér vyhodil. Vraj zbytočne zaberal miesto. Občas som mala pocit, že rovnako ako fľašu likéru by vyrazil aj mňa. Najlepšie von oknom, aby mi zostali trvalé následky a žiadna šanca, že sa vyšplhám naspäť.

Večer

Sedem hodín. Na sklenenom konferenčnom stolíku horela nová sviečka s vôňou škorice a vareného vína. Vôňa Vianoc. Aspoň sviečka z benzínky mi navodzovala akú-takú atmosféru. Sedela som pred televízorom a popíjala čaj. Nechutil ako likér, no aspoň som držala nejaký pohár. Stáva sa zo mňa alkoholik, pomyslela som si, no sebaľútosti ma zbavil štrngot kľúčov.

„Čau,“ pozdravil. Stál vo dverách a ja som mlčky pozorovala, ako sa vyzlieka. Kabát na vešiak, topánky na handru, rozopnutie troch gombíkov na tmavomodrej košeli a uvoľnenie pruhovanej kravaty. Tie pohyby som poznala naspamäť. Väčšinou však jeho kroky smerovali do pracovne. Dnes ma prekvapil.

„Dnes som mal veľa práce,“ podišiel ku mne, nahol sa k mojej tvári a prekvapivo ma pobozkal na čelo. Potom obišiel sedačku a prisadol si k mojim nohám. Nechápavo som naňho zízala. Už dlho sa na mňa takto nepozeral.

„Pekne voniaš,“ obopol mi rukami lýtka a opatrne ich položil na svoje stehná.

„Tak ako vždy.“

„Prepáč, že som sa v posledných dňoch správal ako debil,“ prehodil odrazu. Jeho sebareflexia ma ohromila.

„Naozaj ma toto hádanie unavuje a manželia by sa predsa nemali k sebe takto správať!“ povzdychol si bez výčitky.

„V pohode,“ šepla som do čaju a sledovala, ako mi prstami prechádzal po nohách a posúval ich až k stehnám.

„Stalo sa niečo?“ upriamila som naňho podozrievavý pohľad. Martin sa však usmial a pokrútil hlavou.

„Len som si uvedomil, že sa už dlhšie nesprávame k sebe najlepšie, vieš?“

„To si si všimol až teraz?“

„Chcem to zmeniť. Milujeme sa predsa, však?“

„Martin, neviem, čo chceš počuť. Skutočne si ma dnes prekvapil,“ pregĺgala som slová s náznakom porozumenia a lásky. Pred pár dňami a hodinami sme sa rozprávali úplne inak.

„Chcem počuť tvoj hlas a ty vieš ako,“ šepol. Bol už úplne blízko, až zavadil ukazovákom o lem mojich nohavičiek. Prudko som sa posadila, až mi kvapky horúceho čaju spočinuli na nočnej košeli. Bolesť z malej popáleniny zastrel šok.

„Prepáč, ale teraz nie.“

„Tak poďme do spálne. Predsa len sme na takéto experimenty pristarí,“ zasmial sa a opäť sa tisol k môjmu telu.

„Nepochopil si. Nechcem to.“

„Prečo? Hádam ma tým nechceš trestať?!“ rozhodil s hnevom rukami a s odutou perou sa oprel o gauč.

„Mám svoje dni,“ odsekla som a stehná držala silno pri sebe. Odrazu sa Martin odtiahol ešte viac, akoby bola menštruácia nákazlivá.

„Máš ich stále,“ povzdychol si vyčítavo.

„Môžem ťa ubezpečiť, že poznám omnoho príjemnejšie strávený čas ako tento.“

„Fajn. Mojkať sa môžeme, nie?“ opäť sa začal na mňa tlačiť. Veľmi dobre som vedela, čo znamenalo mojkanie sa v jeho reči. Masáž ani škrabkanie chrbta to veru nebolo.

„Martin, počúvaš ma? Nie je mi dobre. Teší ma tvoje uvedomenie, veď ani mňa nebavia naše večné hádky, ale tiež som rešpektovala, keď si bol unavený z práce, tak to skús aj ty, dobre?“ pokúšala som sa o najprívetivejší tón, aby som sa nedotkla jeho ega a nevyzerala ako tá, ktorá zanedbávala manželskú povinnosť. Veď koľkokrát som sa cítila ako hárajúca sučka a on ma odháňal ako otravnú muchu.

„Ako chceš, ale potom sa nečuduj, že...“ stíchol a odvrátil zrak.

„Že?!“

„Že sa nemáme kedy uzmieriť, keď spolu ani nespávame!“ odvrkol, otočil sa na päte a pobral sa do kúpeľne. Keď buchol dverami a po chvíli som začula šplechot vody, oprela som sa chrbtom o sedačku a zaklonila hlavu.

Dnes som to spravila. To, čo niektoré ženy robili pravidelne a priekopníčky v tomto odvetví sa mohli hlásiť na herecké kastingy s témou predstieranie orgazmu alebo ako na migrénu. Svoje dni som nemala, a predsa som to na ne zhodila. Po potrate som opäť začala užívať antikoncepciu a vďaka nej som mala takú pravidelnú menštruáciu, že som si mohla podľa nej nastaviť aj hodinky. Prišla presne, rovnako ako výhovorka, ktorú som vytiahla na Martina.

Krátko po deviatej odišiel na firemný večierok. Oznámil mi to medzi dverami pomedzi zaťaté zuby. Popriala som mu príjemnú zábavu a v nezvyčajnom čase som sa ocitla v prázdnej manželskej posteli. Zamotala som sa do perín a otočila sa k oknu so zdvihnutými žalúziami. Padajúci sneh osvetlený pouličným osvetlením ma zarmucoval ešte viac. Nebola som šťastná a bolo mi jasné, že on je na tom rovnako. No byť jeho matracom po tom, čo si celý týždeň o mňa obtieral ústa, som taktiež nechcela. Telo, prijímajúce jeho penis ako telo Kristovo, ktorému však celá maškaráda okolo nič nehovorila. Donedávna som nerobila dusno pre dobro v rodine. Pre spomienky, pre desať rokov, pre mamu a otca, ktorí verili, že sa raz dožijú vnúčat. Pre naivitu.

Ráno

Zobudila som sa zo sna. Krásneho. Bol v ňom akýsi muž. Prechádzali sme sa popri rozbúrenej rieke a on mi rozprával príbehy, ktoré zažil. Nevidela som mu do tváre, nepoznala som jeho meno ani miesto, kde býval. Vnímala som iba jeho hlas a tieň pohybujúci sa vedľa môjho. Cítila som sa príjemne, zaujato, žiadane. Jeho zamatový hlas mi rezonoval v ušiach a nemohla som sa ho nabažiť. Vedela som, že tu bol pre mňa a ja preňho. Rieka však začala odrazu stúpať. Černela a náš slnkom osvetlený tieň pomaly mizol v zaťahujúcej sa oblohe. Zrazu som pocítila tupý náraz do nášho sveta. Telo sa pomaly prebúdzalo a obraz mizol ako po hodení kameňa do priezračnej vody. Otvorila som oči. Bol to len sen.

Pošúchala som si rozospaté oči a dívala sa proti zapnutému svetlu na Martina, ležiaceho v posteli s tvárou zaborenou do vankúša. Smrdel ako starý štamgast, ktorý nasiakol do špiku kostí alkoholom a cigaretami.

„Padaj do sprchy!“ zašomrala som a položila zdrevenené nohy na studenú podlahu. Tackavo som pristúpila k oknu, aby som vyvetrala.

„Ani sa ma neopýtaš, ako som sa mal?“ zachrapčal do vankúša a pozoroval ma s prižmúrenými očami.

„Vidím. Si opitý, smrdíš a prišiel si o...“ hodila som pohľad na budík na nočnom stolíku. „... doriti, o siedmej! Meškám!“ Nechala som otvorené okno a priskočila ku skrini. Dnes sme mali firemný večierok. Vždy sa krížil s tým Martinovým. Najprv bolo zle jemu, potom mne a následne sme mohli sviatkovať. Vzala som do rúk voňavé šaty určené na dnešný večer. Majiteľ nám platil hotel hneď vedľa reštaurácie a klubu, kde sme mali zábavu. Nikdy som sa v hoteli neubytovala, ale dnes som nemala chuť vracať sa domov do Martinovej nezáživnej spoločnosti. Po dvadsiatich minútach v kúpeľni som si nabalila do malej cestovnej tašky všetky prípravky na lepšie vlasy, tvár, nezabudla som na silonky a červené lodičky. Navliekla som si tmavé rifle a cez prsia pretiahla tričko s logom firmy, ktoré sme dostávali na každom večierku. Nechcelo sa mi parádiť. Aspoň nie teraz.

„Balíš sa ako na večierok s prezidentom,“ zhodnotil obsah mojej tašky a poškrabal sa medzi nohami. Striaslo ma.

„Keď vytriezvieš, aspoň tu vyvetraj, dobre?“ Mávla som mu, zhrabla som kabelku a zabuchla za sebou dvere.

7

V kancelárii to už žilo. Marián aj nová kvalitárka, ktorú večne hundrajúci šéf na moje počudovanie prijal, sa hurónsky smiali. Pred mesiacom mi počas zapisovania obeda pre ženy z výroby jedna z nich prezradila, že Martina – kvalitárka – je šéfova vzdialená rodina. Telom mi prebehli zimomriavky. Všetko, čo som k šťastiu potrebovala, bola protekčná kolegyňa so zmesou jeho génov, ktorá sa bude po mne voziť v domnienke, že som vygumovaná. Martina však prekvapila. Až príliš. Bola veselá, šikovná a zábavná. Sadli sme si od prvej sekundy.

Keď som ju dnes uvidela na svojej stoličke a Mariána na mojom odpočívadle, uvedomila som si, že Marián bol iný. Páčila sa mu.

„Helo!“ pozdravila ma s úsmevom. Vtisla som jej bozk na líca a zbadala som Mariánovu grimasu. Zarazil sa. Ako keď muž pozerá porno, vy vkročíte do izby a on sa rýchlo snaží prepnúť na počasie, ktoré má v zálohe ako krycí manéver. Pri čom som ich vyrušila?

„Pripravená na večer?“ vykoktal, zdvihol sa a zasadol za svoj stôl. Popravil si kravatu a naťukal heslo. Jeho rituál som poznala naspamäť.

„Jasné, už sa neviem dočkať,“ odpovedala som so zvedavým pohľadom, no nereagoval. Ako mávnutím prútika sa stratila aj Martina. Pohodila krátkymi blond vlasmi, napravila si tmavé šaty a popriala nám pekný deň. Po zabuchnutí dverí nastalo ticho. Hrobové. Prešla som ku kovovému vešiaku, na ktorom mal už Marián svoj večerný oblek. Zavesila som vedľa neho svoje šaty aj s taškou krásy, ktorá zakryje všetky chmáry na tvári a dovolí mi byť na jeden večer neodolateľnou. Potom som si sadla za stôl, ruky založila v bok a hypnotizovala Mariána. Bol čudný. Zízal na obrazovku, ale vedela som, že nič nečítal ani nerobil. Zabíjal čas a ticho. To ticho, ktoré muži tak neznášali a báli sa ho viac ako ženského kriku.

„Tak čo je?!“ nevydržal a nahnevane rozhodil rukami. Mala som bod.

„To by som sa rada opýtala ja teba!“

„Čo si Columbo?“

„Nie, ten na mňa nemá,“ žmurkla som. Konečne sa usmial a netváril sa ako účtovníčka počas daňového obdobia.

„To žena,“ povzdychol a zaboril hlavu do dlaní.

„Ktorá?“ uškrnula som sa. Pochopil.

„Je to len kolegyňa!“ obránil sa.

„V pohode, Majo, som len zvedavá. Tak teda čo tá tvoja? Má PMS?“ zasmiala som sa.

„Včera som jej povedal o rozvode,“ oprel sa o operadlo stoličky a založil si ruky za hlavu.

„A?“ vydýchla som.

„Jej reakcia je odrazom mojej nálady. Správala sa ako hysterka.“

„Každá žena by asi zareagovala rovnako.“

„Pochybujem, že ty by si Martina bila varechou, ktorou si predtým miešala paradajkovú polievku, a nadávala mu pred deťmi, že je nadržaný čurák.“ Na chvíľu som sa zamyslela. Predstava, čo sa dialo u nich doma, mi prišla smiešna, i keď kútiky úst sa mi nepohli ani o milimeter.

„Variť neviem, takže by som ho asi zbila fľašou od likéru, vankúšom alebo knihou. A čurák by bolo najmilšie oslovenie,“ zasmiala som sa.

„Tomu neverím. Tiež máš zlé manželstvo, z ktorého sa vytratila láska, porozumenie a o sexe ani nehovorím. Myslím si, že keby ti to navrhne, potešíš sa.“

„Lenže ty máš deti. Keby som bola matka, tiež by som na teba použila varechu.“

„Donedávna si mi rozvod schvaľovala!“ zamračil sa, akoby som mu vzala spred nosa obed, ktorý predstavoval preňho najmilšiu časť dňa.

„Však ja ti to nevyčítam, len sa na to pozerám aj zo ženskej stránky. Nečakala som, že to myslíš vážne. Už dlhší čas o nej nehovoríš vábivo a všetci vieme, aká je to fuchtľa a...“

„Tak prečo sa jej zastávaš? Si tehotná?“ zasmial sa, no rýchlo stíchol. Téma tehotenstva bola tabu. Pre mňa, Martina a pre priateľov. Jedine pre moju mamu nie. Bola ťažká povaha, ktorú človek len tak ľahko nezmenil.

„Som debil, prepáč,“ hlesol po chvíli a poškriabal sa po hlave.

„To si,“ prikývla som bez hnevu. Nechcela som si kaziť dnešný večierok, keď som sa naň tak tešila.

„Budem rada, keď budeš šťastný. Či s ňou, alebo bez nej, a dúfam, že tvoje rozhodnutie nemá nič spoločné s našou Maťou. Vieš, že šéf by ťa okamžite vyhodil a nechať ma tu s ním osamote by bolo veľmi nekolegiálne.“

„Nie, neboj sa. Rozišiel by som sa s ňou, aj keby som mal byť do smrti sám. Chcem skutočnú ženu a nie hysterku, pri ktorej sa budem báť nadýchnuť v inom rytme, ako si predstavuje.“

„Tak to som rada. Takže je za tým iná?“ zvedavo som zisťovala.

„Nebuď zvedavá, budeš skoro stará!“ odbil ma so smiechom a tému uzavrel. S úškrnom som prikývla, vzala nachystaný rozpis na obed a odišla do výrobnej haly.

Pred odchodom do hotela

„Uvidíme sa tam alebo ideme mojím?“ prekvapil ma Marián pri vypínaní počítača.

„Čo?“ nechápavo som pokrčila plecami. Hlavou som bola stále pri surovinách, ktoré som triedila do tabuliek, aby som v tom nemala po dovolenke chaos.

„Autom,“ zasmial sa a prešiel k môjmu stolu po oblek a malú tašku, kde mal hygienické potreby na večer.

„Ach, jasné. Ak ti to nebude prekážať, pridám sa k tebe. Šéf aspoň nebude mať sprosté reči o zaberaní miesta na parkovisku.“ Nad predstavou jeho nafučanej tváre, ktorá sa podobala na moriaka, sme sa rozosmiali.

„Počkám ťa teda v aute. Aspoň zakúrim,“ žmurkol, prehodil si cez plecia sako a s úsmevom odišiel z kancelárie.

Chvíľu mi trvalo, kým som sa prezliekla, zobrala pracovné papiere a tašku s kozmetikou. Vtom mi to došlo. Dnešný deň bol mimoriadne pozitívny a nič sa nepokazilo. To nebolo v mojom živote zvykom, a tak sa háčik dňa ukázal v pravom čase. Chýbal mi šanón s príhovorom pre šéfa, ktorý som každoročne písala a on sa vždy naparoval a všetkým okolo vravel, že ho vymyslel sám. Tiež som nemohla nájsť ani papiere so sumárom predaja a výroby, aby povzbudil ľudí do práce a trochu pokrochkal nad naplnenými vačkami. Veci som položila na zem a pre istotu som skontrolovala všetky zásuvky. Zostal doma na nočnom stolíku. Musel sa na mňa veľmi vyškierať, keď som spokojná opúšťala byt s myšlienkou veď mám všetko.

Rýchlo som zamkla kanceláriu a náhlila sa na parkovisko. Kývla som na Mariána, ktorý mi otvoril dvere.

„Ideš?“

„Idem, ale na svojom a domov.“

„Prečo?“

„Zabudla som ten debilný príhovor.“

„Kašli na to. Má dosť rokov, aby vypotil pár slov pre ľudí, ktorí preňho drú niekoľko rokov,“ rozhodil rukami a načiahol sa za mojimi taškami.

„Majo, nekazme si večer. Nepotrebujem sa pozerať na jeho habkanie, vyľakané oči a celovečerné karhanie, ako som si to mohla dovoliť,“ hodila som naňho prosebné oči, a tak sa chápavo vrátil za volant, zakýval mi a pobral sa do hotela.

Neostávalo mi nič iné, len nahádzať veci do kufra a „ponáhľať“ sa v piatok preplnenými nitrianskymi ulicami až k nášmu bytu a potom sa náhliť do hotela, kde som sa mala ešte skultúrniť. Vopred nesplniteľná úloha, no aj tak som pridala plyn a ten hore mi to uľahčoval zelenou na semaforoch.

Keď som našla aj voľné miesto pred vchodom, v duchu som sa zaprisahala, že po návrate z večierka sa s vďakou pomodlím. Vystúpila som z auta, načiahla sa za kabelkou a vykročila som k paneláku. Boh sa však rozhodol, že uľahčenie dnešného dňa bolo už viac než dostačujúce, a tak mi to odplatil výťahom, ktorý mi niekto vyfúkol priamo pred nosom. V rámci zachovania zdravia a porazenia celulitídy som sa rozhodla ísť peši. Zhruba na treťom poschodí som už nevládala s dychom a preklínala cigarety, ktoré odpočívali v priehradke pokašliavajúceho veterána. Bola som na mieste. Zavesená na zábradlí ako leňochod obmotaný okolo stromu. Dopachtená som dokráčala k dverám a vtom som to zacítila. Ten ruský smrad, ktorý mi už niekoľko týždňov týral nos a ktorého majiteľka ma obchádzala ako upír krucifix.

Šibe ti, Alena! dohovorila som svojmu konšpiračnému ja, vopchala ruku do vrecka a vytiahla som kľúče. Možno pre opatrnosť, možno z pretrvávajúceho pocitu života v sebaklame som dvere otvorila potichu. Martin bol doma.

8

Neviem, čo som očakávala. Či hudbu v pozadí ako vo filmoch, alebo pridusené vzdychy. Netuším, prečo každej napadlo čokoľvek, len nie nevera a prešli cez dvere ako naivné obete z hororov, ktoré sa vybrali s baterkou do tmavého lesa a nakoniec skončili s odhryznutou hlavou. Aj nevera bola taká. Hrýzla hlavy, ruky a urobila z človeka hlavonožca, trepotajúceho sa vo vlastných výlučkoch a zvratkoch z toho druhého. Neschopného pohybu a úteku. V lepšom prípade prišiel hnev. Zlosť. Posadnutosť pomstou, ktorá zatemnila mozog a vy ste nevedeli, čo robiť, len ste cítili, aké je skurvene príjemné trieskať dvestoeurovou lampou o hlavu vášho milovaného. Roztrieštili ste časť, v ktorej sa odohrávali kučeravé myšlienky, ktoré ho dovliekli práve do náručia inej. Sledujúc krv, ktorá sa valila z lebky, ste zotreli jej kvapôčky a zapli film Bridget Jonesová: S rozumom v koncoch. Aké výstižné.

Ja som však nepočula nič. Žiadne vzdychy ani ženský smiech. Začula som len Martinov hlas. Na chodbe však neboli cudzie topánky, a tak som sa bez podozrenia vyzula a vykročila k spálni. Predtým, ako som ho pozdravila, som zastala tesne pred otvorenými dverami. Asi inštinkt.

„Peter, vieš o tom už dlho! Budú to dva týždne, tak ma neser!“ zašomral do mobilu. Zreteľne som počula zips kufra, ktorý zatváral. Postavila som sa do pootvorených dverí. Nezbadal ma, no ja som videla dosť. Bol tam sám. Len on, belasá košeľa položená na manželskej posteli a veľký tmavý kufor, do ktorého sme sa balili na spoločné dovolenky.

„Alena o tom ešte nevie a bude to také... prekvapenie,“ zachichotal sa. Došlo mi to. V duchu som sa na seba hnevala. Martin už roky odkladal spoločnú lyžovačku a ja som si konečne uvedomila, prečo toľko zisťoval, ako dlho sa zdržím na večierku. Určite chcel všetko naplánovať a ja hysterická krava som sa snažila opäť vyrobiť scénu ako Brno. Možno mal napokon Marián pravdu a v časoch zázrakov sa mohol udiať aj ten náš.

„Nemôžem to odkladať. Vieš, v akom je stave a čím skôr, tým lepšie,“ pokračoval ďalej. Na chvíľku som sa zamyslela. V akom stave? Hysterickom? Hybernetickom? Určite áno, veď v poslednom období sme sa hrýzli ako divé psy alebo som len bezducho zízala z okna, popíjala čaj alebo likér a ignorovala jeho poznámky na moju neschopnosť. Taká dovolenka nemusela byť najhorší nápad.

„Dobre. Si kamarát. Donesiem ti nejaký suvenír,“ zasmial sa a položil.

„Čurák!“ zašomral na margo „kamaráta“. Niektoré charakterové vlastnosti sa nemenili ani v najväčšom stupni pomätenia.

Začala som rozmýšľať, ako sa čo najnenápadnejšie dostavím na scénu. Nechcela som byť hysterka, ktorá by ho povestným baf pripravila o bujnú hrivu polodlhých hnedých vlasov a presvedčenie, že dovolenka mala ešte zmysel. Potichu som sa vrátila k dverám, rovnako potichu ich otvorila a následne nimi buchla. Martin to zaregistroval hneď.

„Aká si rýchla, cicuška!“ prekvapivo ma okríkol. Dvere na spálni sa otvorili a na dlažbe som začula šuchot jeho spotených chodidiel. Keď ma uvidel, zostal zaskočený. V tej sekunde sa opäť ozval môj šiesty zmysel. Vrešťal mi v hlave ako maják a narážal do jej stien, akoby mi ju chcel prevŕtať. V tom okamihu mi bolo všetko jasné.

„Čo tu robíš?“ vypotil zo seba, ale rýchlo stíchol. Cicuška som jednoznačne nebola.

„Kto je... cicuška?“ opýtala som sa cez stiahnuté hrdlo a rukou sa zachytila steny. Jej chlad mi prenikal do rovnako odumierajúceho tela.

„Mala by si si sadnúť,“ otočil sa na päte a odišiel do spálne. Sledovala som, ako jeho nahý chrbát zmizol vo dverách. Ak nebol na večierkoch, venoval sa cvičeniu, a tak bol pohľad naňho celkom vábivý, ale, pravdupovediac, už dlhšie som ho prehliadala. Nohám som dala pokyn, aj keď boli príliš lenivé. Kiežby som sa riadila Mariánom a dnes sa tu neobjavila. Stával sa zo mňa zbabelec a vôbec som na to nebola hrdá. Už však nebol čas na útek. Už nie.

„Čo má toto znamenať?“ oprela som sa o zárubňu dverí na spálni a pozorovala, ako sa navliekal do košele. Sadol si na posteľ a siahol po čiernych ponožkách. Stále bol ticho. Mučivo ticho. Začínala som nadobúdať pocit, že ma týral schválne.

„Počuješ?“ dostala som cez stiahnuté hrdlo.

„Nechcel som, aby sme sa stretli. Pôvodne si mala nájsť len toto, ale ty si mi nikdy neuľahčila žiadnu situáciu,“ odkašľal si, načiahol sa za obálkou ležiacou na mojom vankúši a podal mi ju. Nechápavo som k nemu podišla a vzala ju do rúk. So zatajeným dychom som ju otvorila. Zväzok papierov voňal čerstvosťou. Bol ešte teplý. Aj podpis na ňom. Zatriasli sa mi kolená, ktoré symbolizovali piliere môjho života.

„Ne... nechápem,“ zašepkala som a on len s povzdychom zagúľal očami. Tak drzo, až som zvažovala, že ho zbijem nočnou lampou.

„Preto si to mala vidieť, až keď tu nebudem.“

„Áno, priamosť ti bola vždy cudzia.“

„To nie je o priamosti, Alena, ale o vyhnutí sa hysterickým scénam.“

„Alebo realite? Pravde?“ lámal sa mi hlas. V rukách som držala žiadosť o rozvod. Čerstvo podpísanú, úhľadne vytlačenú a vloženú do snehobielej obálky. Práve teraz, keď som na moment samu seba presviedčala, že šanca umiera posledná. Tú našu však vypitval ako zviera.

„Nezhadzuj sa. Sme spolu príliš dlho a už si nemáme čo ponúknuť.“

„Nemáme čo ponúknuť... Narážaš na včerajšok? Toto bola tá kvapka, ktorá ťa doviedla k rozvodu?“

„Ber to ako pokus o rozlúčkové zblíženie.“

„Rozlúčkové zblíženie?“ vyprskla som smiechom a hodila mu papiere do tváre.

„Alena, čím menej budeš vedieť, tým lepšie,“ postavil sa, vzal si z kresla sako a prehodil si ho cez plecia.

„Kto je cicuška?“

„Nikto.“

„Kto to, kurva, je?!“

Mlčal.

„Tak kto?!“ skríkla som.

„Prepáč, že ti kazím sviatky, ale už sa nevládzem pretvarovať.“

„Ty a nevládať? Veď teba by obsadili v národnom!“ pritisla som si dlaň na hruď. Koža mi praskala a bolela, akoby už nevládala skrývať nápor emócií.

„Ak ti to urobí dobre, ešte ma uraz. No? Poď do mňa!“

„Stále si mi neodpovedal!“ zagánila som.

Vtom sa to stalo. Cvakol zámok a vrzgot dverí oznámil, že sme neboli sami. Martinov hrtan sa zachvel. Prudko som sa otočila a uvidela ju. Tentoraz bez veľkého kabáta, len v obtiahnutých šatách končiacich sa nad útlymi kolenami. Pohľad mi skĺzol na vyčnievajúce brucho. Až vtedy som pochopila, čo znamenalo oblizovať dno.

9

Chrbtom som dopadla na studenú stenu. Aj napriek tričku a teplému kabátu som cítila jej chlad a tvrdosť. Strácala som cit v nohách a jedine na tvári sa odrážala skutočná mizéria môjho života. V počiatočnom štádiu rozbehnutého šialenstva som sa možno dokázala nadýchnuť a spustiť smiech, ktorý sa rozlieval mŕtvolným tichom nášho trojizbového bytu. Semenište hriechu, klamstiev a zbytočných nádejí. Stále som sa rehotala. Ako šialenec, psychopat, ako podvedená, ktorou som sa nikdy nechcela stať. A ona? Víťazka, hrdinka s olivovou korunkou stojac medzi dverami nášho bytu, zasratá od nevery a ukradnutej lásky, sa nechápavo pozerala do mojich kamenných očí. Prehodila si dlhé medené vlasy na pravú stranu vychudnutého pleca a kostnatou dlaňou spočinula na vypuklom bruchu. Bola to moja rozbuška. Prskajúci knôt pomaly blčal a dostával sa k časovanej bombe. Ostávalo mi len počítať, kedy vybuchne.

„Takže cicuška,“ hlesla som, kým sa k nej Martin náhlil a zakrýval ju svojím telom.

„To je tvoje?“ nezmohla som sa na zmysluplnejšie pomenovanie. Možno som bola krutá, neúctivá voči životu, no kto z nich prejavoval úctu voči mne? Zvedavosť derúca sa von z hrdla mi v ňom zanechala boľavé rany. Zabodli sa doň ako ihlice do mäkkej vlny. Martin, natlačený vedľa milenky s farbou hruškového výkalu, sa ako nezmar pokúšal o vysvetlenie už dosť šokujúcej situácie.

„Miladka je v šiestom mesiaci. Ľúbime sa a chceme sa vziať.“ Jeho slová rezali moje uši a jej víťazoslávny pohľad ma zakopával k samotnému satanovi. Ten poskakoval okolo rozpáleného kotla, kde sa pripravoval na moje srdce aj vnútornosti.

„Kedy si mi to chcel povedať?!“ nadýchla som sa. Adrenalín v krvi predstavoval býka, ktorého pred zápasom podpichovali kopancami a údermi. Najradšej by ich všetkých rozmetal a napchal im červenú zástavu do riti.

„Už som ti to vysvetľoval v spálni,“ povzdychol si Martin, akoby som ho svojimi otázkami obťažovala.

„A tebe nie je ani trochu hlúpe pchať sa do cudzieho bytu?“ vyštekla som na ňu. Prestávala som sa ovládať, aj keď som si bola vedomá, že môj hnev nepovedie k ničomu. Milada, ak som ju už mala nazývať menom, nie invektívami, si provokačne prešla dlaňou po tehotenskom bruchu.

„Martin, vyriešte si to, ale bezo mňa, dobre?“ otočila sa k nemu, ignorujúc moju blčiacu tvár. Po jeho prikývnutí sa zvrtla na podpätku a vypochodovala z bytu. Nedala mi ani čas na reakciu. Bola fuč.

„Si spokojná?“ preklenul ticho.

„Ty si sa načisto zbláznil? Koľko má rokov? A čo si, dočerta, čakal? Požehnanie?!“

„Tebe môže byť jedno, s kým som si ľahol. Nedávno mala dvadsať. No aj keby oslávila len dvanásť, nemá ťa to čo zaujímať. Medzi nami to už neklapalo, tak sa teraz nehraj na svätú a bezchybnú manželku. Náš vzťah bol už dávno na dne a ani jeden sa v ňom necítil dobre!“

„Je mi z teba zle!“

„Prežijem to,“ zagánil hnedými očami farby kávy, ktorú som tak neznášala.

„Fajn!“ zmobilizovala som sily. Prudko som k nemu vykročila. Zbledol, možno sa bál ručnej konfrontácie. Načiahla som sa za kabelkou, obula si čižmy a poslednýkrát som sa mu pozrela do prekvapených očí.

„Dúfam, že raz budeš len zabudnutou spomienkou a moja nenávisť vyprchá, ale dnes si len obyčajný čurák, i keď ani ten nestál za veľa, však?!“ zakončila som sarkasticky a z celej sily zabuchla dvere, až sa otriasli v pántoch. Bol koniec. Skutočný koniec.

Schody som míňala roztrasenými kolenami. Kašľala som na výťah. Bola mi ukradnutá zdesená tvár susedy, ktorú som takmer zrámovala na druhom poschodí. Ignorovala som jej pokrik, či ma neučili zdraviť. Nie, neučili, ty stará rašpľa, ktorá si mi večne kradla z pivnice prázdne črepníky a tvoja dcéra mi stále obsadzovala parkovacie miesto obrovským tereňákom.

Otvorila som vchodové dvere. Bola zima. Zahryzla sa mi do tváre a vytrvalo ma pichala do očí. Sústredila som sa iba na pokašliavajúce auto. Musela som zmiznúť. Preč. Hneď. Zabudnúť. Vypariť sa ako dym z cigarety, ktorú som tak žalostne potrebovala.

Výjazd z Nitry. Benzínka

„Ťažké marlborky,“ vyslovila som pomedzi zaťaté zuby a lúčila sa s piatimi eurami. Vyberajúc farbu zapaľovača som zdrhla bez výdavku do auta aj s medicínou. Kabelku som prestrčila cez otvorené okno na miesto šoféra, zadkom sa oprela o dvere a strhla obal cigariet. Dochádzalo mi to. Všetko. Bolesť si napokon našla správne miesto. Zapaľovačom čiernym ako moja duša som zapálila cigaretu a vsunula si ju do úst. To už mi slzy kropili studené líca.

„Ďalšie posraté sviatky,“ zdvihla som hlavu k zamračenému nebu. Aby Megy videla.

10

Stála som na výpadovke. Opretá o dvere auta s jednou rukou v kabáte, pričom druhá pendlovala k rozmáčaným perám a následne padala k zimou vyštípaným stehnám. Sledovala som uháňajúce autá, ktoré sa napájali na diaľnicu. Sem-tam sa mi na tvári objavil úsmev. Premýšľala som, smiala sa, potila sa vo vlastnej šťave, ktorá chutila príliš trpko, až by z nej rozboleli zuby. Nechcelo sa mi veriť, že som naletela takým lacným trikom a klamstvám. Ako som to len mohla prehliadnuť? Nešlo o žiadnu prvoplánovú neveru. Žeby Martinovi praskli nervy z nejakej hádky a užil si s prvou, ktorá mu v ten večer skrížila cestu. Jeho milenka čakala dieťa. Dala mu to, čo som ja nedokázala a možno ani nikdy nedokážem. Doktori neboli optimistickí a Martin nechcel o umelom oplodnení ani počuť. Zahasil moje nádeje svojím neústupčivým postojom a napokon si našiel cestu sám. Nebolel ma fakt, že sa rozvediem a opäť budem slobodná. Bolelo ma ego, srdce, malá nádej žijúca v každej žene, ktorá dakedy milovala. Bolo po všetkom. Dalo sa však viniť a hnevať na lásku? Na cit, ktorý bol pre ľudí najzmyselnejší? Pre ktorý sa vedeli rozplakať, pobiť či vraždiť? Láska dokázala hýbať svetom a napokon pohla aj základmi môjho manželstva. Aj keď čelom vzad.

Nasadla som do auta. Pozrela som sa do zrkadla a zotrela si z tváre slané potoky sĺz. Uvedomovala som si, že čím skôr sa zmierim s faktom, že namiesto starostlivosti o dieťa budem pendlovať medzi súdom a zariaďovaním nového jednočlenného hniezda, tým menej mi šibne a podpíše sa na mojom psychickom stave. Z kabelky som vybrala telefón. Našla som ho hneď, čo ma prekvapilo, keďže môj život i moja taška sa radili k nevysvetliteľným javom. Čo som do nej vložila, to sa stratilo a následne som to našla, keď som hľadala niečo iné. So životom to bolo rovnaké.

Po chvíli zdvihol.

„Kde si?“ opýtal sa ma prívetivo. Samozrejme, rozplakala som sa. Telefón som položila na stehná a snažila sa zastaviť plač, ktorý mnou otriasal. Oprela som sa o sedačku a dovolila bolesti prejsť mojím telom. Bola ako tornádo. Otriasala mnou a zanechávala spúšť, ktorú budem musieť odpratať sama. Po chvíli som otvorila oči. Stále bol deň, stále som sedela v aute a ešte stále som žila. Pohľad mi padol na telefón. Vzala som ho do rúk. Marián bol trpezlivý. Poznal ma.

„Počujem tvoj dych, takže okamžite vyklop, čo sa stalo?!“ pohladil ma starostlivým hlasom, keď som si mobil priložila k uchu.

„To nie je na rozhovor cez telefón.“

„Tak príď, počkám ťa v hoteli.“

„Práve preto volám. Prosím, vysvetli šéfovi, že sa nemôžem dostaviť. Vymysli si čokoľvek, ale dnes sa mi nedá. Naozaj nie.“

„Stalo sa niečo doma?“ podozrievavo sa opýtal. Odpovedalo mu ticho.

„Si v poriadku?“

„Fyzicky áno.“

„Tak?“

„Má tehotnú milenku,“ zlomil sa mi hlas a telefón putoval k stehnám. Nedokázala som vysvetliť, ako veľmi ma to bolelo.

„Ako vieš?“ opýtal sa pokojne, keď som si znovu priložila mobil k uchu. Už párkrát som prišla do práce s tým, že Martin niekoho mal. Pár správ od Joža, kolegu, ktorého oslovoval cica, som našla. Manžel si však z toho najprv robil žarty, no keď mu Jožo poslal fotku svojich pŕs, šiel s pravdou von. Svoju aféru pomenoval náhly skrat a mladučkú asistentku z firmy prepustil. Bolo to krátko po tom, ako sme prišli o dieťa a doktori mi zistili reprodukčnú poruchu. Ja som odmietala sex a on ho potreboval. Stále som bola slepo zamilovaná, a tak som mu odpustila. Uverila som jeho sľubom. Naivne. Ktovie, či spomínaná cica nebola práve Milada.

„Predstavil nás. Je... tehotná...“ vydýchla som.

„To je... a čo teraz?“

„Odišla som z domu a idem k našim alebo do hotela. Neviem. Naozaj. Chcem byť sama.“

„Nemám prísť za tebou?“

„Nie, užite si to aj s Maťou. A ak môžeš, chop sa, prosím, príhovoru, veď s rečnením nemáš problém,“ jemne som sa zasmiala a Marián mi prisľúbil, že všetko zariadi.

„Ďakujem,“ povedala som na záver a položila.

Rozhodla som sa ísť do hotela kúsok za Nitrou. Nebol nekresťansky drahý, a hlavne ma tam nikto nepoznal. Po ceste som kúpila fľašu vína a čipsy. Rozhodla som sa potešiť svoje tukové vankúšiky a pripiť si na nový začiatok.

***

Ležiac na posteli v malej izbe pripomínajúcej zápalkovú škatuľku s komunistickým zariadením som si uvedomila, že nemám žiadnu vývrtku. Lenivo som siahla do kabelky položenej na nočnom stolíku a vytiahla z nej zväzok kľúčov. Vybrala som ten najdlhší, najštíhlejší a najzbytočnejší. Ten od nášho, respektíve, čiastočne môjho bytu. Vyrýpala som ním do štupľa z tvrdého korku dieru. Ešteže nebol plastový. Vtedy by som musela fľašu len rozbiť a vyliať do zazátkovaného umývadla. Taká zúfalá som však nechcela byť a napokon sa mi podarilo zátku zatlačiť, až padla do vína. Neprekážalo mi, že v ňom plávali aj kúsky korku.

Ovoňala som ríbezľové víno. Spomenula som si na ochutnávky, na ktoré ma brával Martin. Jeho známi pochlebovači spomínali aj nožnice, ktorými sa dané hrozno strihalo, a napokon sa vychválili, ako z neho urobili slastný nápoj. To, že trepali a ani len netušili, ako, dočerta, voňalo bukové drevo, mi bolo viac než jasné. Ja som delila vína na sladké, trpké a na vína s rýchlym účinkom. Toto patrilo do tretej kategórie, a tak som ho zdvihla nad hlavu, pohodlnejšie sa usadila a prihovorila sa Alenám v mojom tele.

„Na lepšie zajtrajšky!“

Ráno

S nevôľou som rozlepila oči. Na druhý deň mali byť Vianoce. Koledy, koláče, darčeky. Moja predstava bola deka, Rosamunde Pilcherová, tona vreckoviek, čokolády a niečo tvrdé na spláchnutie. Opäť by som sa vyrevala pri Mrázikovi a napchávala sa čokoládou pri Popoluške. Začínala som nenávidieť svoj život a na zlepšenie nálady mi nepomohlo ani včerajšie dobré víno.

Odrazu mi zavibroval mobil. Neochotne som sa vyhrabala spod teplej periny a načiahla sa za ním. Okrem prachu som našla na nočnom stolíku aj telefón. Písal mi manžel. Oprava. Exmanžel. Musela som si na nové oslovenie zvykať.

Cez sviatky nebudem doma. Byt máš voľný. Chcela som odpísať. Niečo hlúpe a vulgárne. Stopla som sa však ešte skôr, ako som položila prsty na displej.

Takto tvoj nový začiatok nemôže vyzerať, Alena! dohovárala som svojmu vnútru a vyslobodila sa z príjemnej postele. V hoteli pripomínajúcom filmy s eštebáckou tematikou sa mi spalo kráľovsky. Ostávalo mi len zbaliť si peňaženku a mobil do kabelky, vrátiť kľúče usmiatej recepčnej a pobrať sa na parkovisko. Domov by som nešla ani vtedy, keby vchod chránilo pred Martinom tucet ostreľovačov. Ostávalo len jedno miesto, kde som mohla skloniť hlavu.

***

„Preboha, ako to vyzeráš?“ premeriavala si ma mama jastrabím pohľadom a so zvedavosťou ma pustila do rodičovského hniezda. Večer v hoteli mi síce uľavil na duši a odľahčil slzné kanáliky, no stále ma zožierala ťažoba. Vyzula som sa z čižiem, počkala, kým sa mama usadila za jedálenským stolom, a vybafla na ňu novinku.

„Budem sa rozvádzať!“

11

Mama sa zasmiala. Tak, ako keď jej dcéra v pätnástich povedala, že nikdy nebude svojim dcéram nič zakazovať a že s Matúšom z deviatej bé bude do konca života. Neveriacky, posmešne. Po chvíli však stíchla. Pravá ruka jej spočinula na srdci. Nie, nerecitovala hymnu, iba kolabovala. Jej jediná dcéra, jej nádej na kvantum vnúčat, jej pýcha a zároveň pád.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Druhá.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.