Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Dovoľ mi všetko

Mirka Novysedláková

Autor: © Mirka Novysedláková, 2017

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Mgr. Anetta Letková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-89861-61-3

ISBN MOBI: 978-80-89861-62-0

Venované pamiatke Jane Austenovej

Moje ďakujem patrí každému, kto nejakým spôsobom prispel k vzniku tohto románu.

Najmä však mojej rodine, priateľom, vydavateľstvu a tej najúžasnejšej energii, ktorá vládne svetu... LÁSKE!

ĎAKUJEM!

Prológ
Pozorovateľ

Oh! I am delighted with the book! I should like to spend my whole life in reading it.

Jane Austen (Catherine Morland, Northanger Abbey)

Ó, úžasná kniha! Čítala by som ju aj celý život.

Jane Austenová (Catherine Morlandová, Opátstvo Northanger)

Niekedy by som chcela žiť život hrdiniek mojich obľúbených románov. Napríklad Pipi Dlhej Pančuchy, keď by som si užívala jej „konskú silu“. Mohla by som chodiť domov neskoro večer a ani v Pentagone, v najanarchistickejšej časti Bratislavy, by som sa po zotmení nemusela báť. Alebo by som splietala neuveriteľne fantazmagorické nezmysly a kvetnaté opisy o Avonlea v Avonlea a bola Annou Shirleyovou. Páčilo by sa mi, keby ma za vlasy kvákal Gilbert Blythe.

No jednoznačne najviac by mi imponovalo byť Elizabeth Bennetovou a vydať sa za pána Fitzwilliama Darcyho, uhrančivého, urasteného a bohatého fešáka, keď by to medzi nami iskrilo a mali by sme si čo povedať. Prekárali by sme sa a všetky naše urážky by niesli v sebe silný náboj vášne. Ja by som ho hrdinsky odmietla, keby ma snobsky požiadal o ruku, záver by bol, pravdaže, šťastný a vydala by som sa zaňho z čistej lásky, opustila rodný dom, ukvákanú matku i ostatnú rodinu a žila šťastne až do smrti v Pemberley s milovaným mužom. Uspokojila by som sa vlastne aj s osudom Bridget Jonesovej (samozrejme, ak opomeniem nepodarený tretí diel s podtitulom Zbláznená do chlapa a inšpirujem sa posledným kinohitom Dieťa Bridget Jonesovej).

Čokoľvek je lepšie ako nudná realita, v ktorej plávam. Ba nie, vlastne sa topím. V podstate mi ani nejde o to, aby som stretla Darcyho či jeho modernú verziu Marka Darcyho. Ani zlomené srdce by mi práve v tejto letargickej realite nejako vážne neprekážalo. Cítim sa ako zombie, ktorý len prežíva a pozoruje farebné životy ostatných. V mojom mi chýba akcia, dráma, zvraty a emotívne výlevy. Som absolútna suchárka, ktorá žije z vymyslených príbehov Jane Austenovej, Julie Klassenovej, J. K. Rowlingovej (ani transport do sveta Harryho Pottera by nebol zlý, priznám sa však, že posledný diel ma celkom vystrašil – teda hlavne Voldemort –, veď to už nebola „rozprávka“ pre deti, ale plnokrvný horor, takže s prenosom do tohto príbehu si to ešte premyslím), Astrid Lindgrenovej, Meg Cabotovej, Sophie Kinselly a bez mučenia priznávam, že by som šla aj do „romanticko-erotického ladenia“ historických romancí.

Bohužiaľ, ja som ja. Alexandra Joneková, ktorá tápe v slovenskej realite, kde sa človek musí po absolvovaní univerzity ťažko prehrýzať na trhu práce, aby si našiel džob, ktorý ho nielen uživí, ale poskytne mu aj aký-taký komfort. Som niekde v polovici cesty. Bývam v podnájme s kamarátkou Soňou. A čakám... Popravde ani neviem na čo.

Človek vždy niečo očakáva. Domnieva sa, že keď niečo „pretrpí“ a vyčká, napokon sa mu splní vysnívaný sen alebo sa naňho „neočakávane“ usmeje šťastie. Asi ako vo vyfantazírovaných príbehoch z pier už zmieňovaných spisovateľov. Tento pocit sa stále opakuje. Možno si aj vy občas v duchu poviete: Ešte chvíľočku vydržím, napríklad posledný rok na výške, v starej nezáživnej práci, v byte s rodičmi, a potom niekedy v budúcnosti začnem naozaj žiť!“ No je to také jednoduché? Nemali by sme žiť pre prítomný okamih?

Moju rodinu trápi najmä to, že nemám chlapa. Je to smiešne. Veď v dvadsiatom prvom storočí sa zakladanie rodiny vekovo posúva. Lenže nie som ani karieristka. Nemám ostré lakte. Milujem písanie, ale na Slovensku sa tým, žiaľ, uživí len málokto. Preto sa naozaj musím obracať, aby som zaplatila nájom a vyžila. Okrem písania prekladám beletriu a príležitostne aj nejaké obchodné zmluvy alebo články na webové stránky. Aj tento môj neistý chlebík je tŕňom v oku mojich najbližších. Podľa nich neberiem život vážne. Nesnažím sa nalepiť na nejakého podnikateľa, a zabezpečiť si tak komfortný život bez práce. A práca, ktorú robím, nie je žiadna zlatá baňa. Nikoho nezaujíma, že ju milujem a napĺňa ma. Ten pocit, keď si sadám za počítač a netuším, ako sa celkom presne vyvinie osud hlavných hrdinov, kým sa spolu s prstami po klávesnici nerozbehne v mojej hlave aj fantázia, je na nezaplatenie. Napĺňa ma aj to, keď dávam už existujúcemu príbehu novú formu v rodnom jazyku. Je to umenie, rébus a zábava v jednom. Mojej sestre prekáža navyše ešte aj to, že sa neobliekam ako ona (teda ako z módneho časopisu), ale míňam viac na knihy ako na šaty. Neviem si pomôcť, svet literatúry a vymyslených príbehov je pre mňa ako droga. Alebo skôr kyslík. Bez nich by som sa v tomto svete udusila.

***

„A ty, Alex, si už zahodila pás cudnosti? Po promócii by sa už aj patrilo.“ Sedeli sme v obľúbenej pizzerii a debatovali. Na pretras som sa zase dostala ja a to, že by som mala začať konečne randiť.

„Žiaľ, zasekol sa,“ zavtipkovala som.

„Nikto zaujímavý na obzore?“

„S tvojou vyšportovanou postavou je normálne zázrak, že nikoho nemáš,“ zaškerila sa Kamila.

„Vôbec ti nechýba chlap?“ spýtala sa z mosta doprosta Soňa, ktorá má, čo sa týka chlapov, teda poriadnu zbierku „skalpov“.

„Nezamýšľam sa nad tým. Niekedy aj áno, ale čo mám robiť? Lepiť sa na hocijakých nadržancov na diskotéke?“

„Veď rada tancuješ,“ usmiala sa Bety, najmilšia a najempatickejšia z našej päťky.

„Áno, ale diskotéky, žiaľ, nie sú o tom.“

Ani jedna mi neoponovala. Z našich vysokoškolských čias dobre vedeli, koľkokrát sme v Tridsaťdevine alebo v Elame dostali na diskotéke po zadku, ani sme nevedeli z ktorej strany. Baby mali, samozrejme, vstup zadarmo, aby sa mužské osadenstvo mohlo kochať pohľadom na natriasajúce sa ženské telá. Preto som tam chodievala celkom zriedka. Nie som rada stredobodom pozornosti. Hlavne nie vtedy, ak ide o prezeranie si častí tela. Bŕŕŕ!

Kamarátky stále rozoberajú tému Ja a chlapi. Akoby žena nemohla fungovať aj bez muža. Nie som špata, takže nejde o hendikep, ktorý by ma mal predurčovať na život starej panny. Z fyzickej stránky sa síce vnímam menej ako z mentálnej, ale podľa okolia som celkom pekná. Takže nejde o to, že by si ma muži nevšímali, skôr mám len problém pripustiť si niekoho k telu.

Viem, o čom je život, ako fungujú vzťahy, pretvárky, intrigy i pravé city. Kamoškám často radím a ony nikdy nechápu, ako je možné, že vždy trafím klinec po hlavičke a že to, čo im v danej situácii vo vzťahoch ku kolegom, kolegyniam, kamarátom alebo k partnerom predpovedám, sa stane. Mám takmer jasnovidecké sklony a občas aj sny, ktoré sa splnia, inokedy sú to len obrazce v mojej mysli. Tie sa vynárajú, keď sa ma baby pýtajú na chlapov či kolegyne v práci, s ktorými majú problémy. Zahováram to výhovorkou, že „čítam Austenku“, a preto sú moje predpoklady také neomylné. Tiež som im musela naservírovať aj fakt, že Jane bola geniálna v odhaľovaní ľudských slabostí a charakterov. Žiaľ, nie sú jej obdivovateľky ako ja.

„Ty vôbec nežiješ, iba pozoruješ!“ stále mi opakuje moja mladšia sestra Naty a občas aj Katka. Niekedy si naozaj pripadám ako nejaký pozorovateľ, ktorý život okolo seba vyhodnocuje, dokonca aj predvída, ale na ničom sa vlastne nezúčastňuje. Sem-tam ma to aj zamrzí, ale nerada sa ľutujem. A už vonkoncom neznesiem súcit od iných.

„Alex, prosím ťa, dám si ešte víno. Povedala by si čašníkovi, aby mi ho priniesol? Vlastne aby mi dolial do pohára,“ povedala Soňa a podala mi ho. Vždy ma zachraňuje pred Katkiným rýpaním. Tá zase rada strháva pozornosť na moju anomáliu, respektíve neschopnosť mať vzťah. Ako zvyčajne sme si k pizzi objednali červené víno. Len Bety pije vždy biele a Katka si neodpustí pivo. Viem, že Soňa ma chcela len zachrániť. Odpratať ma na chvíľu z Katkinho dosahu a trochu jej dohovoriť. Keď som odchádzala od stola, narazila som do chlapa, ktorý mieril k vedľajšiemu voľnému miestu.

Nanešťastie som mu tú trochu nedopitého červeného vína vyšplechla rovno na bielulinké tričko. Akoby ho práve vybral z práčky a nezabudol použiť nejaký prekliate dobrý prášok s bieliacim účinkom. Alebo žeby bolo nové? Nad tým som však nemala veľa času dumať, pretože ma zabíjal pohľadom. Jeho pohľad stál za päť vrážd a jednu samovraždu – moju, pochopiteľne.

„Dopekla, dievča, nevieš dávať pozor?!“ Už som si zvykla, že sa nikto neunúva mi vykať. Nikdy ma to neprekvapí, vyzerám asi tak na devätnásť, a to mám o šesť viac. Raz to bude moje plus, ak ma ten chlap nezabije, pomyslela som si v sekunde, keď som vydesene civela na tričko s otrasnou červenou škvrnou. Nemala som odvahu pozrieť mu do očí, len som zízala na červený fľak, akoby mi za to niekto platil. Rehot, ktorý sa ozýval z hlúčika jeho kamarátov, utíchol, len čo ten „vôl“ predo mnou začal po mne „brechať“. (Viem, že voly nebrešú, ale tento to vedel!) Bol prototyp sexi blonďavého vyšportovaného opáleného macha, pri ktorom by sa podlomili nohy každej babe. Iba mne nie. Niežeby som bola taká hrdinka, ale jeho šarm ešte v zárodku zadusil jeho nepríjemný rev a zúrivý pohľad, ktorý som zaregistrovala na pár sekúnd, keď som sa naňho odvážila mrknúť.

Nikto z nich, samozrejme, netušil o mojom poslaní pozorovateľa a na takéto situácie nie som pripravená. K obliatemu nafúkancovi pribehla z jeho partie vysoká štíhla blondínka a snažila sa ho upokojiť. Išlo jej to celkom dobre. Ja som mu zatiaľ neúnavne omieľala, ako ma to mrzí, ale keďže v mojej karmickej štruktúre je asi zapísané, že som „iba“ pozorovateľ, nikto ma, prirodzene, nebral na vedomie. Videli ste niekedy, aby niekto sledoval alebo aspoň vnímal pozorovateľa? My pozorovatelia žijeme inkognito, čo v preklade znamená, že som skôr nenápadný typ, mám niečo vyše meter šesťdesiat, obliekam sa ako sivá myška, nie ako módny guru a popravde nerada vytŕčam z davu. Sotva sa preto na mňa pozrel, viac ho trápil fľak na tričku.

„Veľmi sa ospravedlňujem.“

Ten ozembuch mi venoval polsekundový pohľad v štýle zničila si mi celý večer, vzápätí sa na mňa milá blondínka ospravedlňujúco usmiala, akoby chcela povedať, že jeho to prejde, to je v pohode a ťahala ho odo mňa čo najďalej. Hádam by mi nedal facku? Dnes sa na džentlmenstvo nespolieham. Potom okolo mňa prešla celá partia a veselo sa z mojej hanbou červenej tváre rehotala. Keď som si sadala späť k stolu, snažila som sa tváriť čo najnormálnejšie. Tá partička sa totiž usadila hneď vedľa. Ani som sa tým smerom nepozrela, no začula som hlúpe narážky typu: Aha, hrdinka večera, len vďaka nej si dal Seržo dole tričko, zarehotala sa nejaká baba. Očividne ju to nesmierne tešilo. Nebola to tá milá blondínka. Katka naznačila, že nejaká čiernovláska toho urazeného nafúkanca veľmi opaľovala, na čo som podotkla: „Veď má príležitosť, nemá tričko.“ Baby sa na tom hodnú chvíľu smiali. Vedľajší stôl odrazu na okamih stíchol. Mala som podozrenie, že ma asi začuli, ale zakrátko začali hovoriť o nejakých fotografiách, takže som tento incident pomaly pustila z hlavy. Bohužiaľ, Katka nezabudla na tému, ktorú načala pred nehodou s červeným vínom. Až vtedy mi došlo, prečo s tým začala. Chcela mi dohodnúť rande naslepo!

„To nemyslíš vážne?!“

„No a?“

„Veď sa s ním len stretneš.“

„Nie! Nerozumieš slovu nie?“ Navonok som ostala pokojná, ale vnútri to vo mne vrelo.

„Alexa, Katka ti chcela len pomôcť, ale keď hovoríš nie, tak ťa istotne nebude nútiť, však, Kati?“ snažila sa zmierniť napätie Soňa.

„Prepáč, no mohla si to aspoň skúsiť,“ zamračila sa Katka. Bety a Soňa mlčali a Kamila sa na tom smiala.

„Nie, ďakujem,“ precedila som nasilu pomedzi zuby, „musíme zakaždým rozoberať to, či niekoho mám, alebo nemám?“

„Jasné, zmeňme tému,“ pridala sa ku mne aj Soňa. „Všimnite si, baby, ten chlap, ktorého Alexa označkovala, vyzerá bez trička neskutočne dobre.“

„Myslím si, že aj keby mal tričko, bolo by čo obdivovať,“ zasnívala sa Kamila.

„Dala by som si povedať, kebyže som single,“ zamrnčala pôžitkársky Katka.

„Je to fešák,“ potvrdila aj Bety, a to ma prinútilo sa naňho opäť pozrieť. Naozaj mal pekne vypracované telo, a keďže sa už nemračil, vyzeral aj celkom sympaticky. Áno, bol to kus. Mimo mojej ligy. Tmavší blondiak, krásne biele zuby, samý sval a testosterón. Pravdaže sa mojim kamarátkam zbiehali slinky. Mne však nie. Dôvod bol zrejmý – hnusne na mňa fľochol a kričal kvôli jednému sprostému fľaku. Asi prirýchlo odsúdim človeka, no nejako sa neviem dokopať k tomu, aby mi bol sympatický. Fyzická dokonalosť sa navyše v súčasnosti neuveriteľne preceňuje. A mňa istým spôsobom odpudzuje. Ľudia s genetickou predispozíciou vyzerať dobre sú často namyslení a arogantní. Buď nepotrebuje veľa cvičiť, alebo trávi hodiny vo fitku, čiže je synáčik nejakého zbohatlíka a pre svoju existenciu nemusí pohnúť ani prstom. Nie je to sexi, príťažlivé ani sympatické. Je to, samozrejme, môj názor.

„Uhm,“ znel môj príspevok na tému Sexi chlap od vedľajšieho stola.

„Čo ti je?“ nechápala Katka. „Nepáči sa ti?“

„Nevie sa správať, je to v prvom rade nevychovanec.“

„Netýkavka! Ja by som chcela takého nevychovanca do postele,“ zasmiala sa Soňa. Svoju hlbšiu úvahu o jeho príťažlivosti či nepríťažlivosti som si nechala pre seba.

Chvíľu som si baby radšej nevšímala. Nechala som ich, aby sa kochali pohľadom na polonahého zúrivca a zatiaľ som študovala jedálny lístok a vyberala ďalšiu pizzu. Prvú sme už zjedli a jedna nikdy nestačí.

Znenazdajky ma Soňa štuchla pod rebrá.

„Hej? Čo je?!“ nechápala som jej atak.

„Ten krásavec sa pozerá na teba, Alex,“ zašepkala mi do ucha.

Bez rozmyslu som sa otočila a naše pohľady sa stretli. Dostala som riadny kopanec do žalúdka. Nečakala som taký priamy uhrančivý a zároveň skúmavý pohľad. Netušila som, o čo mu ide. Akoby ma študoval a na čosi chcel prísť.

Zatvárila som sa však nanajvýš ľahostajne a vyzvala baby, aby si vybrali pizzu. Zvyšok večera prebehol v pokojnejšej atmosfére. Susediaci stôl si nás prestal všímať, sotva nás bral na vedomie, čomu som sa len potešila, lebo sme sa mohli s babami nerušene porozprávať, pospomínať na vysokoškolské časy i ponadávať na to, čo nás práve štvalo. Na druhý deň ráno ma čakalo nepríjemné prekvapenie – niekto vytrvalo zvonil pri dverách. No povedzte, kto už chodí na návštevu v sobotu o deviatej?

Vyšla som zo svojej izby. Vôbec som nepredpokladala, že by otvorila Soňa. Tá vždy spí ako zabitá. Navyše si každý večer predtým, než si ľahne, dáva do uší štuple, aby vraj nič nerušilo jej spánok a aby sa ráno zobudila vyspatá a svieža, čo znamená v jej slovníku krásna.

1. kapitola
Pozvanie

We must live and learn.

Jane Austen (Mrs. Morland, Northanger Abbey)

Musíme žiť ďalej a poučiť sa.

Jane Austenová (pani Morlandová, Opátstvo Northanger)

Natália s frajerom. Trošku ma ich príchod naštval. Veď bola sobota ráno. Pre informáciu, sestra ma navštevuje len vo „výnimočných situáciách“, zvyčajne vtedy, keď má nejaký problém a nevie, na koho sa má s riešením danej situácie obrátiť. Alebo vtedy, keď mi chce dohodiť rande. Niežeby som ju nemala rada, len sme iné. Vždy to tak bolo. V skutočnosti nás delia štyri roky. Inak je to určite oveľa viac. Nat sa správa ako šestnástka, nie ako dvadsaťjedenročný dospelý človek. Existuje však aj možnosť, že ja pôsobím ako päťdesiatročná a všetci ostatní sú v úplnej zhode so svojím vekom. Ktovie.

A s akými problémami za mnou chodieva? Napríklad raz za mnou prišla so srdcervúcim revom, že je asi tehotná, pretože už jej to mesiac mešká. Vtedy chodila s Borisom len krátko, tak ju to vystrašilo. Trvalo mi asi dve hodiny, kým som ju ako-tak upokojila. Potom som zbehla do drogérie a kúpila tehotenský test. Bol negatívny. Mojej šibnutej sestre to ani len nezišlo na um. Odvtedy ju volám hysterka. Pred niekoľkými mesiacmi mi zaklopala na dvere s ďalším problémom. Mala podozrenie, že ju jej Borisko podvádza. Nechápala som, čo chce, aby som s tým urobila. Nakoniec sme sa ho ešte v ten večer vybrali sledovať. Podľa mňa nerobil nič podozrivé. Z budovy, kde pracoval, išiel s kamarátom do jedného podniku na pivo. Natália ma donútila ísť za ním, takže som chtiac-nechtiac musela vojsť dnu. Sedeli za barom a veselo sa o niečom rozprávali. Boris si ma ani nevšimol. Sadla som si k stolu, ktorý bol blízko pri bare, takže som ich konverzáciu veľmi dobre počula. To, čo som zachytila, znelo asi takto: „A čo ty, ako ide práca?“ spýtal sa Boris neznámeho. Nevidela som mu tvár, ale jeho hlas sa počúval dobre. Bol hlbší ako Borisov a mal zvláštnu farbu i veľmi jemný prízvuk. Nie však maďarský. Nevedela som ho identifikovať. Je však možné, že som si ten hlas idealizovala. Som predsa osamelá intelektuálka, ktorá doslova žije z klišé príbehov amerických komédií a regentských romancí.

Do ich konverzácie som sa započúvala najprv iba na pol ucha, ale neskôr ma ich výlevy celkom zaujali.

„Mám už normálne predsudky. Všetky idú len po prachoch, drahých dovolenkách, kabelkách, značkových handrách, drahej kozmetike a bohviečom ešte.

„Určite sú aj normálne slušné ženské. Napríklad moja Natálka. Je síce dosť žiarlivá, ale aj to ju prejde. Veď chápeš, má len dvadsaťjeden.“ Pre informáciu, Boris má tridsaťtri.

„No veď také mladé sú najhoršie. Naozaj si si istý, že nejde po tvojich peniazoch? Vieš, si dosť úspešný chlap a človek nikdy nevie, ako ho tie mrchy obalamutia. Stačí, že dvakrát zažmurkajú, zakrútia zadkom a si v riti.“ Dosť by ma naštvalo, keby Boris Naty neobránil. Asi by som sa postavila a niečo by som tomu zakomplexovanému idiotovi povedala.

Moja sestra je možno hysterka, ale určite nie zlatokopka. To som si istá. Nechodila by s Borisom, keby ho nemala rada. Určite sa jej páči, koľko zarába, ale o peniaze jej nejde. Veď naša rodina je na tom finančne dobre. Našim sa začalo pred pár rokmi celkom dariť. Otec zdedil po strýkovi dosť peňazí, presťahovali sme sa do Bratislavy a časť bohatstva, ktoré nám takpovediac spadlo z neba, investoval do zahraničných akcií. Takže rodičia nemusia ani pracovať a skvele vyžijú z dividend. Nie je to závratná suma, ale vďaka tomu mi mohli pomôcť, aj čo sa týka školy. Nemusela som cez prázdniny pracovať do úmoru, aby som si na knihy a iné veci našetrila, aj keď som tak vždy robila. Poistka. Predsa len majú tri deti. Niečo dali aj Kristiánovi, keď odchádzal do Švédska, a Naty tiež prispievajú na školu a živobytie, kým nedoštuduje.

Takže Natáliu Boris v podstate neživí. Áno, kupuje jej rôzne darčeky. A dosť drahé. No musím sa Naty zastať. Nikdy od neho nežiadala nič nákladné. Aspoň v tejto oblasti zdedila zopár chromozómov, ktoré sa v našej rodine asi dedia a prejavujú sa ako hrdosť a sebestačnosť rodiny Jonekovcov.

„Som si istý. Musel by si spoznať celú Natinu rodinu.“ Borisove slová ma príjemne zahriali pri srdci.

„Hm,“ nepresvedčivo odvetil jeho spoločník.

„Naozaj. Veď poznáš Nat. Občas síce hovorí viac, ako by mala, ale má v sebe určité zásady. Najlepšie je to vidieť na jej sestre. Doteraz je slobodná. Je od Nat o štyri roky staršia a vyzerá, že chlapa ani nepotrebuje. Nat sestru veľmi obdivuje. Často sa ňou chváli, že je nezávislá a inteligentná. Trochu ju však trápi, že je sama. No Jonekovci sú vraj raz takí. Kým to nie je naozajstná láska, do vzťahu sa nehrnú. Tiež si myslím, že by sa už mohla po niekom predsa len poobzerať.“

„Alexandra, tak sa volá, pred dvomi rokmi skončila štúdium na Univerzite Komenského tu v Bratislave, vyštudovala prekladateľstvo, angličtinu a ešte nejaký jazyk. Teraz neviem, či nórsky alebo švédsky, a odkedy ju poznám, nikdy som ju nevidel zavesenú do nejakého chlapa, ktorý by ju vydržiaval. Nat mi dokonca raz povedala, že jej sestra si skoro na všetko, čo má, zarobila sama. Rodičia jej síce pomáhali, ale aj keď vedela, že má ich podporu, nikdy to nezneužívala. Natálka by jej rada pomohla, lebo Alex dosť abstinuje, čo sa týka spoločenského života. Hlavne teraz, keď už ani nechodí do školy.“

„Stále nechápem, čo tým chceš povedať.“

„Jestvujú aj ženy, ktorým nejde o peniaze. Natina sestra jednoducho romanticky, ba priam až naivne čaká na toho pravého. Podľa mňa je to trošku pritiahnuté za vlasy, ale...“ začal šepkať „... vraj nikdy nemala frajera. Myslím si však, že Alex je s tým zatiaľ spokojná, nepotrebuje nikoho. Má ambície, veľa plánov do budúcnosti. Píše knihy. Lenže časom to príde. Vieš, nikto nechce byť sám.“

„A nebude to tým, že si nedokáže niekoho nájsť, možno ju len nikto nechce,“ zaujala som ich, a to ani netušili, že sedím len pár metrov od nich. Celkom ma prekvapil zvrat tejto debaty, ale takéto reči som už počúvala hodiny. Keď navštívime babku, dedka, bratrancov a sesternice na východe, tak sa o tom, že ešte stále nemám frajera, dosť živo diskutuje. Zažívam to už od puberty. Všetci netrpezlivo čakajú, kedy im už konečne niekoho predstavím. Dokonca sa na to vraj uzatvárajú v našej rodine už aj stávky. Preto tam nerada chodievam. Jasné, je to iné, keď o tom diskutujú dvaja mladí muži pri pive, z ktorých poznám osobne len jedného, ale v tomto smere ma už asi nič neprekvapí.

„Neviem, možno aj hej, ale je to zvláštne. Je veľmi pekná, aj keď, pravdupovediac, sa o seba až tak nestará. Oblieka sa ako školáčka. Dievčensky. Má dvadsaťpäť, ale asi by si jej hádal menej ako Nat.“

Priznávam sa. Toto mi vôbec nelichotilo, ale musím uznať, že je to pravda. Hneď na druhý deň som si ovplyvnená Borisovým názorom doplnila šatník o elegantný kostým, zopár kusov sukní a lodičiek. Nemám takých vecí veľa, ale odvtedy som na tom trochu popracovala.

Na chvíľku som sa zamyslela a zabudla na tých dvoch.

„... také ženy sú dnes iba výnimka, ktorá potvrdzuje pravidlo. Tak ti teda gratulujem k úžasnej priateľke. Nepočujem už v diaľke vyzváňať svadobné zvony?“ zavtipkoval.

„Uhádol si. Už dlhšie nad tým uvažujem. Chcem však Naty prekvapiť. Lenže ona vždy vytuší, keď mám niečo za lubom. Aj teraz sa mi vidí akási nervózna.“

Ďalej som už nepočúvala. Zistila som, čo som mala a chcela som ešte využiť príležitosť, že šiel okolo čašník a zaplatiť grepový džús, ktorý som si objednala. Vyšla som bez toho, aby si ma tí dvaja „klebetníci“ všimli.

Natália celá nesvoja sedela v parku na lavičke. Bol koniec augusta, takže nemala problém čakať pod holým nebom.

„Tak?“ spýtavo na mňa sykla. Mala som pocit, že keď do nej štuchnem, celá sa rozsype.

„Zistila si niečo?“

„Hej. Naty, nič sa nedeje. Boris pre teba chystá malé prekvapenie, ktoré ti nechcel prezradiť, preto si mala pocit, že ti niečo tají. Preháňaš to, uvoľni sa. Druhýkrát nekonaj tak unáhlene. Neprospieva to ani tvojej pleti,“ snažila som sa vyrývať, ale zistenie, že ju jej drahý neopúšťa, jej zdvihlo náladu. Objala ma a začala tancovať po parku ako zmyslov zbavená. Narážka na jej pleť sa jej ani nedotkla. Inokedy by namiesto tancovania začala rýchlo hľadať zrkadlo od Swarovskeho a osobne by skontrolovala stav svojej udržiavanej pleti.

Posledný rébus prišla riešiť minulý týždeň.

„Čo mám kúpiť Borisovi na naše výročie?“

„Aké výročie? Veď ešte nie ste svoji?“ nechápala som. Nikdy som žiaden vzťah nemala, preto som netušila, že existuje aj výročie ich „vzťahu“, odkedy spolu chodia.

„Zajtra to budú dva roky, čo sme spolu,“ milosrdne mi vysvetlila. Vtedy som si spomenula na Borisov rozhovor s kamarátom, hlavne však na to, že Natáliu trápi môj single status. Mňa znepokojuje kopa dôležitejších vecí, okrem iného aj to, že ma ohovárajú ľudia, ktorých sotva poznám (Boris), a aj tí, ktorých vôbec nepoznám (jeho kamarát). Nakoniec som jej poradila, aby kúpila fľašu dobrého vína, nejaké striebro alebo biele zlato so špeciálnym príveskom a... sex. Som dobrá, však? Kto by to na mňa povedal? Aj Natália bola z toho dosť mimo. Potom som na vysvetlenie dodala: „So Samsonom, mojím kocúrikom, občas pozeráme aj sladké romance od Rosamundy Pilcherovej, aby sme zostali v obraze, aké trápnosti nikdy v živote nevypustíme z úst. Samsonovi to určite nebude nič platné, ale mne sa to môže hocikedy zísť. Občas tam nájdeš napríklad aj návody, ako osláviť výročie so svojím partnerom.“

V skutočnosti si naozaj nepamätám, či to bolo z Pilcherovej filmov, ale ak by som Natálii vyzradila, že so Samsonom občas sledujeme aj televíziu Romantica, kde dávajú najtrápnejšie telenovely na svete, ten kocúr by mi určite vyškriabal oči. Je to predsa nejaký chlap a aj kocúry majú svoju hrdosť. Jeho, vlastne naše tajomstvo si zoberiem so sebou aj do hrobu.

Vďaka týmto skúsenostiam som na tých dvoch vôbec nemala náladu. Čo mi však zostávalo?

„Ahoj, Alex!“ zašvitorila Nat. „Dobré ránko, nezobudili sme ťa?“ zbežne prebehla pohľadom po mojom „outfite“ (obnosené tepláky a rozgajdané slabulinko ružové tričko Hello Kitty). Priniesli sme ti pozvánku na náš zásnubný večierok.“ A rovno pod nos mi otrčila prsteň.

„Uhm, krásny,“ uznala som a zmätene preskakovala pohľadom z jedného na druhého, „nemohlo to počkať?“ zívla som. „Je sobota deväť ráno.“

Boris trošku zrozpačitel, ale Naty len mávla rukou a povedala: „Akurát sme vyzdvihli pozvánky a mali sme to po ceste. Večierok bude presne o týždeň a prišli sme ťa pozvať osobne. Navyše sme sa ťa chceli spýtať, či by si išla dnes s nami na večeru. Boris zavolal jedného kamaráta, rád by vás zoznámil.“ To som si mohla myslieť. V jej pozvaní sa vždy objaví nejaký háčik.

Keby prišla Natália sama, asi by sa nedožila svadby, ale teraz som Borisa nechcela vystrašiť. Veď o mne zmýšľa ako o sebestačnej, nezávislej aj celkom peknej.

„Prepáčte, ale už niečo mám a navyše nechodievam na rande naslepo.“ Nebola to pravda, teda to prvé, to druhé áno, pretože vlastne na rande nechodím. Počas výšky som pozvania dostávala. Teraz je to už horšie. Asi o mne už všetci vedia, že sedím len doma.

„No tak, naozaj nemôžeš?“ nástojil sestrin snúbenec.

„Nie, určite nie. Nedopadlo by to dobre. Nerada sa stretávam s ľuďmi, ktorých nepoznám a navyše dnes idem von s Kamilou. Sľúbila som jej to.“

„Sestrička, poď s nami. Nikdy si nenájdeš frajera, keď sa nechceš s nikým zoznamovať.“

„Sestrička,“ povedala som presladene, „nechaj to, prosím, tak. Nepôjdem, naozaj sa mám stretnúť s Kamilou. Ďakujem za pozvanie na zásnubný večierok, naň určite prídem,“ snažila som sa tváriť aspoň trochu nadšene. Takéto akcie nie sú nič pre mňa. No krv predsa nie je voda, budem tam musieť asi ísť.

„Dobre, ako chceš,“ kapitulovala Nat, „môžeš so sebou zobrať jednu osobu, takže pokojne zavolaj nejakú kamarátku. Určite musíš prísť, si predsa moja sestra.“ Boris zamrmlal: „Tak sa maj pekne“ a obaja sa pobrali k výťahu. Zavrela som za nimi dvere. Hneď ku mne pribehol Samson a zvedavo sa na mňa zahľadel. Vzala som ho do náručia a nahlas zahlásila: „Veď ja nie som sama, mám teba.“ Skončíš ako prototyp starej dievky obkolesenej húfom mačiek. No a čo, veď ani Jane Austenová sa nikdy nevydala. Zdanlivo veselo som pohladkala svojho spoločníka po chrbátiku. Ten na rozdiel odo mňa skutočne zapriadol.

2. kapitola
Prekvapenia

Surprises are foolish things. The pleasure is not enhanced, and the inconvenience is often considerable.

Jane Austen (Mr. Knightley, Emma)

Takéto prekvapenia sú pochabé nápady. Radosť nimi nenarastie a človek sa často cíti nesmierne trápne.

Jane Austenová (pán Knightley, Emma)

Celú noc som spala nepokojne. Snívala sa mi poriadna hlúposť. Mala som na sebe len svetloružové šaty. Kráčala som po dlhej chodbe v nejakom veľkom dome. Hľadala som... niečo, neviem čo. Chodila som hore-dolu, no nedarilo sa mi to nájsť. Bola som tam úplne sama. Cítila som, že ak to nenájdem, stane sa niečo zlé. Netušila som nič konkrétne, ale vedela som, že by prišla katastrofa. Stále som vykrikovala jedno slovo... alebo meno? Michael? Nepoznám žiadneho Michaela. Čudné. Nakoniec som sa dostala do miestnosti polepenej fotografiami, na ktorých som bola ja. Boli ich tam tisíce. Potom sa ozval Samson a ja som sa zobudila, pretože mi mňaučal rovno do ucha.

„Bré ránko, Samsi,“ zaškerila som sa kocúrikovi rovno do tváričky. Potom som si spomenula na sen a úsmev mi zamrzol na tvári. Zamyslene som sa presunula do kúpeľne. Vlasy som mala ako po výbuchu, pery ako každé ráno napuchnuté.

Rozhodla som sa, že celú nedeľu budem leňošiť. Zapla som televízor, pripravila raňajky a usadila sa na gauč. Samson sa vyšvihol za mňa na opierku a veselo priadol. Naozaj nič výnimočné, ale akú satisfakciu niekedy človeku poskytne absolútne infantilný program pre násťročných (akurát dávali Upírsku akadémiu), a tak som aspoň na chvíľu prestala myslieť na všetky problémy. Akoby som na pár minút odcestovala do inej dimenzie, kde moje ja neexistuje a som iba divák. Prestala som rozmýšľať nad všetkými problémami i nad tým, čo ma tento týždeň čaká. Moja idylka vo svete pubertálnych upírov však netrvala dlho. Späť do reality ma vytrhol refrén skladby All in od mojej najobľúbenejšej kapely Lifehouse. Kým som našla mobil, Jason Wade sa už prespieval takmer do polovice piesne a s neuveriteľným elánom vyspevoval And I'm all in, nothing left to hide, I'm falling harder than a landslide, I spend a week away from you last night and now I'm calling, calling out your name even if I lose the game, I'm all in, I'm all in tonight, yeah I'm all in, I'm all in for life. V preklade: Dám do toho všetko, nič nemienim skryť, padám rýchlejšie ako lavína, minulú noc už ubehol týždeň, čo som bez teba, a tak volám, volám tvoje meno, a aj keby som mal prehrať, dám do toho úplne všetko... dám do toho celý svoj život. Tá pesnička je presne o tom, čo vôbec nerobím. O nič nebojujem. Jedine o prvenstvo v najväčšej posadnutosti všetkým, čo nejako súvisí s Jane Austenovou.

Volala Kamila. „Čauky-mňauky!“ Ani sa nemusela predstavovať. Samson akoby započul jej mňauky, pribehol ku mne a do mobilu po svojom odzdravil dlhým mňaaaaau.

„Ahoj, Kami!“

„Pozdravuj kocúrika, no čo dnes? Soňa je zase odcestovaná, však? Katka mi včera vravela, že pôjde na východ. Čo keby som sa zastavila?“

Mala som zlé tušenie. Určite zas niečo vyviedla. Nebola som ďaleko od pravdy.

O necelú hodinu sedela na gauči vedľa mňa. Už na prvý pohľad sa mi zdala akási zvláštna.

Vyrozprávala mi udalosti neskorej sobotnej noci. S Katkou a jej priateľom Ľubošom sa išli v sobotu večer zabaviť do jedného klubu. Názov mi nič nehovoril. Čírou náhodou sa tam objavil ten fešák, ktorého už niečo vyše troch mesiacov vytrvalo hypnotizuje pri každej návšteve pizzerie, ak tam práve je.

„Vyspala som sa s ním.“

„Ideš od neho?“

„Hej,“ pípla a sčervenela ako rak.

„Fíha, no to nie je bohviečo, keďže je desať a neužívaš si jeho teplú nár...“

„Alex!“ zvrieskla na mňa. Asi ju to naozaj trápilo. Lenže čo iné som jej mala povedať? Evidentne sa vedľa seba romanticky neprebudili a nevyznali si nehynúcu lásku. To je, žiaľbohu, možné len v najtrápnejších telenovelách, ktoré sem-tam so Samsonom „kukneme“, keď dávajú večer samé horory.

„Čo mám robiť?“

„Naozaj neviem, netuším. Popravde existuje veľa možností, ale žiadna mi nenapadá, teda aspoň nie taká, ktorá by ťa upokojila.“

„Cítim sa ako štetka!“ zakvílila.

„A ako sa tváril, keď sa ráno zobudil vedľa teba?“

„Neviem.“

„Nevieš?“

„Neviem, lebo som odišla skôr, ako by som to zistila. Keď som sa ráno o šiestej prebudila, ešte spal. Rozpamätala som sa na to a pre istotu som sa radšej vyparila.“

Šokovane som na ňu vypleštila oči.

„Prečo? Máš aspoň jeho číslo, poznáš jeho meno?“

„Poznám iba jeho meno. Edo. Nič viac. Číslo na mobil nemám. Vôbec mi nenapadlo pýtať si ho. Dosť som sa opila. Keď ma pozval k sebe, neodolala som.“

„Bola to jeho iniciatíva?“

„No... trochu.“

„Ako trochu?“ Akoby som sa bavila s malým päťročným dieťaťom, z ktorého musím všetko ťahať dobre položenými otázkami.

„Neviem naisto, ale asi som ho dosť balila, a keďže som mala dobre nakúpené, naznačila som mu, že by som rada videla jeho plafón v spálni,“ začervenala sa. Samozrejme, len „trochu“, ako je to pre ňu príznačné.

Venovala som jej jednu neveriacu grimasu a utekala zaliať kávu. Keď som sa vrátila s pariacimi šálkami, niečo ťukala do mobilu.

„Komu píšeš?“

„Mame. Pýta sa ma, kde som spala túto noc, tak jej oznamujem, že u teba. Poskytneš mi alibi?“

„Hej, hej, alibi máš isté.“

„Na revanš pôjdeš so mnou budúcu sobotu na Natin večierok, dobre?“ víťazoslávne som zahlásila.

„Počkaj, v sobotu?“ zamračila sa.

„No.“

„Nemôžem,“ hodila na mňa ľútostivý pohľad.

„Prečo?“ netvárila som sa nadšene.

„Idem pracovne do Viedne.“ Kamila robí pre rakúsku firmu a niekedy cez víkendy chodieva na služobky.

„Aha,“ sklesnuto som dopadla na sedačku. Čo len urobím? Nemôžem tam ísť sama.

„A Katka? Stále sa ti neozvala?“ vrhla na mňa spýtavý pohľad.

„Nie. Neviem, či je urazená, ale to by som mala byť skôr ja, nemyslíš?“

„Určite hej, no neuškodilo by ti aj nejaké rande naslepo.“

„Kami, nezačínaj aj ty.“

„Alex, naozaj ti to neprekáža?“

„Čo ako?“ nechápavo som na ňu pozerala.

„Si sama a nikdy si nikoho nemala. Netrápi ťa to?“ Kamila mala vždy „čo na srdci, to na jazyku“, nikdy neokolkovala.

„Trápi, ale čo mám robiť? Chcem, aby láska prišla prirodzene, aby som ju nenaháňala. Keby som prijala pozvanie na rande, ktoré mi dohodla Katka, cítila by som sa, akoby som išla proti sebe. Neviem ti to úplne presne vysvetliť, ale je to také silné. Keď som mala naposledy schôdzku s jedným chalanom na strednej, ktorý bol naozaj veľmi milý, a dokonca aj veľký fešák, cítila som, že nerobím dobre. Niečo vo mne sa tomu zubami-nechtami bránilo. Bol to veľmi silný pocit. Tak som sa prestala znásilňovať.“

„Hm...“ skúmavo si ma prezerala.

„Viem, znie to čudne, ale čo už. Nedokážem ísť proti vlastným pocitom.“

„Je to okej. Len ťa obdivujem, ako dokážeš analyzovať vlastné pocity a dať sa nimi aj viesť. Dnes to robí len veľmi málo ľudí. Keď raz stretneš toho pravého, bude to asi stokrát silnejšie ako u kohokoľvek iného.“

„Takto som nad tým nepremýšľala. Keď to zažijem, dám ti vedieť,“ pobavene som sa nad touto zaujímavou úvahou zasmiala. Moje zamyslenie prerušilo opätovné zvonenie môjho mobilu.

„Prosím?“

„Alex, to som ja, Kristián. Prišla by si po mňa na letisko?“

„Kris? Šibe ti? Hneď teraz? Si sám? A čo Bridgit?“

„Musel som nastúpiť do lietadla sám. Potom ti to vysvetlím. Tak čo, môžeš? O druhej, dobre?“

„V poriadku, prídem.“

„Máš to u mňa, Lexi!“ poďakoval sa a ukončil hovor. Dosť ma to prekvapilo. Vždy, keď sa chystal na Slovensko, mi dal o tom vedieť aspoň týždeň dopredu.

O niečo neskôr som vyprevadila zúfalú Kamilu. „Večer si zavoláme a ešte hodíme reč,“ sľúbila som jej. „Kami, skús si pospať a nemysli na to.“

„To sa ti ľahko povie,“ zagúľala očami.

Potom som sa zhostila dosť ťažkej úlohy. Chcela som odísť tak nenápadne, aby si Samson myslel, že som si len odskočila do kúpeľne. Väčšinou mi to nevyjde, ale treba to asi skúšať. Nasadla som do svojej Toyoty Yaris kúpenej z druhej ruky a vyštartovala smerom na Schwechat. V duchu som si premietala rôzne dôvody Krisovho náhleho príchodu. Dúfala som, že to nemá nič spoločné s ďalšími zásnubami. To by Natália ťažko predýchala. Vydávať sa prvá ako najmladšia z detí je úžasné, ale vydať sa len pár mesiacov pred svojím bratom by podľa mojej sestry úplne zatienilo jej veľkolepý vstup do manželstva.

Na letisku som si všimla zopár nedočkavých spolučakateľov, lepšie povedané spolučakateliek, ktoré sa pravdepodobne nemohli dočkať svojich milencov či manželov. Kým sa dovalil môj brat, nemala som na výber. Musela som sa prizerať na pár srdcervúcich a vášnivých zvítaní, ktoré by som určite v rámci televízneho programu zaradila do vysielania až po desiatej hodine.

Našťastie ma z toho trápneho zízania napokon vyrušil nemastný-neslaný pozdrav.

„Ahoj!“

„Kristián, rada ťa... čo sa stalo?!“

A potom sa z jeho zničeného výrazu vykľula grimasa.

„Debil!“ Hlúpe žarty. Skoro ma porazilo.

„Zľakla som sa!“

„Ale nič, musel som prísť vo veci jednej pracovnej zákazky. A je dosť pravdepodobné, že nejaký čas budeme s Bridgit bývať na Slovensku.“

„Ale čo? A to už prečo?“

„Bohužiaľ, to ti nemôžem povedať, sestrička. Je to obchodné tajomstvo a vieš, ako to je. Nesmiem to zarieknuť.“

„Dobre, veď mne je to jedno. A kde chceš dnes prespať? U mňa? Keby si sa dovalil k našim, asi by ich trafil šľak a tiež by sa vyplašili, či sa niečo nestalo. Bridgit nechcela prísť s tebou?“

„Nemohla. Má teraz toho v práci veľa, ale vybavuje si to tak, aby mala mesiac voľno a potom priletí za mnou.“

„Super, tak sa teším, že si tu. Veď naposledy som ťa videla počas minulých Vianoc, však?“

„Minulých alebo predminulých? Neviem. Všetko ide akosi prirýchlo. A čo ty? Už si pani magisterka, nie? Gratulujem. A chlapi? Ešte ťa žiadny neošialil?“ Ach, bože, moja karma ma asi naozaj miluje.

„Nie, taký sa ešte nenašiel.“

„Kde máš auto?“

„Úplne vzadu.“

„Môžem šoférovať?“ žobronil.

„Ako chceš, ale cítiš sa na to? Nie si unavený? Keď som naposledy telefonovala s Bridgit, spomenula mi, že by si ešte nemal po korekcii krátkozrakosti šoférovať najmenej dva mesiace.“

„To je hlúposť, vidím perfektne.“

„Tak dobre.“

Intuícia mi vravela niečo iné ako „tak dobre“, ale veľmi som ju nepočúvala. Ešte sme ani poriadne neodišli zo Schwechatu, keď sme ťukli do nablýskanej čiernej audiny. Odstavili sme auto na okraj cesty. My aj on – poškodený. Keď vystúpil, vyzeral dosť naštvane. Fešák, meter osemdesiatpäť, tmavé vlasy, zelené oči, plné pery a jemné strnisko. (Auto som opísať nevedela, jeho som dokázala premerať pohľadom.) Naozaj bol kus. Soňa by doplnila „výstavný,“ vlastne nie, ona by mu rovno do očí povedala: „Ste poriadne sexi kus chlapa“, na čo ja, samozrejme, nemám a ani by som nechcela mať gule.

„Ježiš, čo budeme robiť?“ Kristián sa na mňa pozeral ako na spasiteľa, ktorým som sa rozhodne nemienila stať.

„Choď to s ním vybaviť ty!“ zrúkla som naňho.

„Lexi, je to chlap, musíš ísť ty. Doriti, škoda, nemohla si sa viac nahodiť?“

„No dovoľ! Mala som prísť po teba na letisko v minisukni a s véčkovým výstrihom?“

„V každom prípade by nám to teraz pomohlo. Vďaka pilatesu či joge, či čo to vlastne cvičíš, si to môžeš dovoliť. Čudujem sa, prečo svetu neukážeš zadok.“ Napriek dosť nepríjemnej situácii stihol mať aj debilné poznámky.

Ten chlap sa už nebezpečne blížil a zaťukal nám na okno. Kristián napokon vystúpil a začal sa s ním dohadovať. Očividne sa fešáčisko dosť hneval. Kristián si sadol späť do auta a oznámil mi: „Ten cvok to chce riešiť s policajtmi. Lexi, prosím ťa, choď a dohodni sa s ním. Nech dosvedčí, že si šoférovala ty, inak bude so mnou amen. Nemám so sebou ani vodičák, budem mať z toho veľký malér.“

Zúrila som. Zase som musela niekoho ťahať z kaše. Bola to sčasti aj moja vina, tak som si povedala, že to skúsim.

Vystúpila som s absolútne flegmatickou náladou. Keď som poklepala chlapíka po pleci, dosť nepríjemne na mňa zazrel. Jeho oči ma prebodli ako dva uhlíky a potom sa usmial.

„Prepáčte, viete, to auto je moje. Šoféroval síce môj brat, no keďže žije vo Švédsku a prišiel len na návštevu, veľmi by nám pomohlo, keby ste povedali, že som za volantom sedela ja. Bol by to problém?“

„Aha, ani nie.“

„Ďakujem.“ Naozaj sa mi uľavilo. Odrazu nevyzeral tak naštvane.

Chvíľu si ma skúmavo prezeral a potom z neho vyletelo: „Mám však jednu podmienku.“

„Akú?“

„Pôjdete so mnou na kávu. Ste z Bratislavy, však?“

Takmer som odpadla a vyvalila naňho už beztak veľké oči. On sa stále usmieval. Nemohla som tomu uveriť. Tento výstavný kus ma pozval na kávu? Asi sa mu páčim. Pohni rozumom a niečo povedz, vravela som si v duchu.

„Dobre,“ snažila som sa usmiať čo najsebavedomejšie, aby si myslel, že takéto pozvania dostávam bežne.

„Viete čo? Nebudem teda volať policajtov.“

„Čože, vy ste im ešte netelefonovali?“

„Nie, práve som chcel, keď ste ma vyrušili. Je to len taký ťukes, kamarát mi to spraví za pár šupov.“ Pripadala som si ako vo sne. A nielen preto, lebo ma balil fešný muž, ale aj preto, lebo sa tento malér tak rýchlo sám pekne vyriešil.

Napísala som mu svoje číslo. Trápne, nemám vizitky. On mi dal svoju. Ing. Šimon Kopenčák. Hm, inžinier, navyše dobre vyzerá.

„Ségra, ty si z toho chlapa mimo!“ zarehotal sa Kristián, tak som ho mierne štuchla do ramena a cestu domov som odšoférovala sama.

3. kapitola
Na parkete

To be fond of dancing was a certain step towards falling in love…

Jane Austen (Pride and Prejudice)

Mať záľubu v tanci bol istý krok k tomu, aby sa človek zaľúbil...

Jane Austenová (Pýcha a predsudok)

Na druhý deň po Kristiánovom príchode sme sa vybrali na návštevu k našim. Kristián si ma cestou doberal, že mám konečne po rokoch rande, ale ja som už z toho až taká nadšená nebola. Neozval sa. Ubehlo síce len pár hodín, čo som mu dala číslo, ale nebola som ochotná kontaktovať ho prvá. Dúfala som, že je zo mňa mimo a potvrdí to milým večerným telefonátom. Namiesto toho som celý večer ustavične hypnotizovala displej mobilu a počúvala Kristiánovo rozprávanie o Bridgit len na pol ucha.

„Možno sa čoskoro aj ty dostaneš pod čepiec. Inžinier, to by mamku potešilo.“ „Nehovor o tom pred našimi, okej?“

„Prečo?“

„Načo? Možno sa mi ani neozve a zase ma budú iba ľutovať,“ použila som naňho trik so psími očami.

„Dobre, len mi sľúb, že ak sa ti neozve, zavoláš mu ty, dobre?“

„Nechápem, prečo by som to mala robiť?“

„Veď sa ti páči.“ Nepozrela som sa naňho, nechcela som vidieť, že ma tiež ľutuje. Áno, som sama, ale nie som nešťastná. Prečo si ľudia tieto dve veci vždy spájajú?

„Zmeňme tému.“

„Natina svadba je už istá?“

„Je, takže si vieš predstaviť, čo nás doma čaká,“ nahodila som zúbožený úsmev.

„Ani mi to nepripomínaj. Také veci a toho jej Borisa tiež veľmi nemusím. Namyslený právniček!“

„Pred Naty o tom ani slovo, lebo by si mohol ľahko prísť k úrazu,“ varovala som ho.

„Budem si dávať pozor. Ozaj, Alex, kedy sa budeš vydávať ty?“

„Zase začínaš? Keď mi neprestaneš dávať takéto nesmierne debilné otázky, môže sa stať, že poletíš z idúceho auta.“

„No tak, iba ťa provokujem.“

„Ešte stále si sa nepoučil?“

„Naozaj si nepamätám, že by si ma niekedy vyhodila z auta,“ zatváril sa ako neviniatko.

„Fajn, si vtipný, ha-ha. Môžeš s tým už prestať?“ hodila som naňho predstieraný zúrivý pohľad a potom som sa rozosmiala.

„Vieš, ako mi tvoje doberanie chýbalo?“

„Viem, preto som ťa nechcel sklamať.“

Z rádia sa ozvalo Highway to hell, a tak sme spolu bez nejakej dohody začali nahlas spievať a striedavo sa rehotať. Známy refrén. I´m on the highway to hell sme dali na plné pecky. Stretnúť sa s Nat teraz, keď sa bude čoskoro vydávať, bude naozaj skutočné peklo na zemi.

***

„Lexi, som rada, že prišiel aj Kristián,“ priznala sa mama, keď sme spolu umývali riad. „Je to naozaj úžasné prekvapenie,“ priam žiarila od radosti. Takmer z nej vytryskol ohňostroj ako vo videoklipe k skladbe od Katy Perry Fireworks. To je videoklip, v ktorom chcelo byť pol Slovenska, ale nakoniec v ňom aj tak vidno len Katinu tvár a zaplatených profesionálnych hercov. Super trik, ako si zohnať komparz takmer zadarmo. Nemenovaná mobilná spoločnosť im dala grátis internet, cédečko Katy Perry a dovi-dopo.

„Hej, mami, Alex, poďte ku kozubu, ocko si chce pripiť na mňa a Borisa,“ vyrušila nás tiež „ohňostrojovo“ naladená Nat.

Mama rýchlo hodila utierku na stôl, s obrovským úsmevom chytila Natáliu za ruku a spolu sa ponáhľali do obývačky. Pomalým krokom som ich nasledovala, ale, úprimne, vôbec som sa necítila, akoby mal zo mňa vybuchnúť nejaký ohňostroj.

Oco rozprával niečo o viere v solidaritu a dôveru vo vzťahu dvoch dospelých ľudí. Podozrievala som ho, že si to určite hodnú chvíľu nacvičoval pred zrkadlom. Očividne sa frázy vopred naučil, nezneli, akoby im bohvieako veril. Napriek tomu sa všetci seriózne usmievali. Dokonca aj Kristián sa tváril absolútne vážne a nerobil si z toho žarty. Presne takto vyzerá peklo. Keď sa všetci tešia a vy neviete prečo, ale nedokážete to cítiť tak ako oni. Desivé!

„Lex, poď bližšie, nechceš zablahoželať svojej sestre?“ Otec na mňa pozrel, akoby si myslel, že to sestre neprajem. Ona vždy bola aj je jeho miláčik. Ja som si, naopak, s otcom rozumela len veľmi málo. Vážne jej to želám, lenže ako sa mám cítiť, keď sa moja sestra čoskoro vydá a ja ešte stále (!) čakám na prvý ozajstný bozk? Také niečo je podľa mňa veľa aj na slona. Našťastie som to zvládla a nedala som na sebe nič znať.

„Jasné, chcem. Prepáčte, len som sa trochu zamyslela.“

„Nejaké problémy, Alex?“ zamračila sa ustarostene mama.

„Nie, všetko v pohode,“ žmurkla som a pomyslela som na nedokončený preklad. Editorka mi už niečo obúcha o hlavu, keď za ňou pôjdem s takýmto oneskorením.

„Naty a Boris, prajem vám, aby ste vždy mali dosť síl na prekonanie pýchy aj predsudkov a tiež, aby ste rozum dobre vyvážili citom,“ pokúsila som sa o netradičné blahoželanie k zásnubám. Na Borisa očividne urobilo dojem, na Naty menej, pretože ona vie o mojej posadnutosti Jane Austenovou. Napriek tomu sa však veľmi tešila a náruživo ma objala.

„Ďakujem, Lexi,“ slzy mala na krajíčku. Podozrievala som ju, že až teraz jej začína dochádzať, že zásnuby sú vážna vec.

„A večer by sme mohli ísť všetci na zábavu. Mami, oci, však pôjdete aj vy?“

Dobre, beriem späť. Nedochádzalo jej absolútne nič.

„Jasné, Naty, mohli by sme si niekam vyjsť, však, Joži?“ mama nadšene súhlasila a nakoniec sa ani otec nedal veľmi prehovárať.

Takže už vôbec neviem, komu čo nedochádza. Mne či Natálii? Pravdepodobne mne. Išla som na diskotéku so sestrou, jej snúbencom, s bratom a rodičmi. Nikdy by som si nepomyslela, že to bude možné. Také dačo by nevymyslela ani Rosamunde Pilcherová a tá veru navymýšľala vo svojich enormne sentimentálnych románoch dosť neuveriteľných situácií.

4. kapitola
Vo svadobných šatách

Where so many hours have been spent in convincing myself that I am right, is there not some reason to fear I may be wrong?

Jane Austen (Colonel Brandon, Sense and sensiblity)

Keď som strávil toľko času, aby som presvedčil sám seba, že konám správne, nemám azda dôvod obávať sa, že by som sa mohol mýliť?

Jane Austenová (plukovník Brandon, Rozum a cit)

Na druhý deň ráno sme sa všetky naradostene nahrnuli do svadobného salónu na skúšku Betiných šiat. Tešili sme sa z toho asi viac ako samotná nevesta. Možno preto, lebo sa nevydávame, sme to brali ako ľahkovážnu zábavu a recesiu v jednom.

Bety ma poprosila, aby som si vyskúšala svadobné šaty, keďže máme podobné postavy, aby vedela porovnať v zrkadle obidve verzie. Tak som sa navliekla do rozprávkovo krásnych snehobielych šiat bez ramienok. Cítila som sa ako princezná a premohol ma zvláštny pocit. Takmer som uverila tomu, že znenazdajky do obchodu vojde môj vyvolený. Namiesto toho sa vo dverách objavila matka s dcérou. Vyzerali vzrušené, zjavne z jediného možného dôvodu, prečo sa do obchodu so svadobnými šatami chodí.

„Vyzerá to skvele,“ prekvapene na mňa zízala Soňa.

„Čo je?!“ dostala som sa z tranzu a zatvárila som sa ešte šokovanejšie ako Soňa.

„Vyzeráš krásne.“

„Ďakujem,“ povedala som možno nostalgickejšie, ako som chcela.

„Takže?“ spýtala sa s očakávaním v očiach Bety, ktorá sa medzitým zvŕtala pred obrovským zrkadlom. Soňa s Katkou a Kamilou ukázali prstom na mňa.

„Jednoznačne tie, ktoré má na sebe Alex,“ zahlásila Soňa.

Bety podišla ku mne bližšie a chvíľu zostala stáť ako skamenená.

„Alex, mala by si sa čo najskôr vydať.“

„Nepreháňaj,“ mávla som rukou.

„Veľmi ti to svedčí,“ zasnívala sa Bety a potom sa jej výraz zmenil na šokovaný.

Len čo som sa otočila, pochopila som prečo. Dievčina, ktorá pred chvíľou vošla s matkou do salónu, bola Aneta Kellerová. Študovala prekladateľstvo so mnou a Bety a dosť ma buzerovala. Celých päť rokov sa do mňa „navážala“ len preto, lebo som sa páčila mladému asistentovi docenta, do ktorého sa zahľadela ona. No zabite ma! Ako som to mohla ovplyvniť?

„Ahojte!“ sladko zapišťala, keď zbadala dve „snehulienky v bielom“.

„Aj vy sa idete vydávať?“ prechádzala pohľadom z Bety na mňa. Mala som pocit, akoby chcela zröntgenovať môj mozog a prečítať mi myšlienky.

„Mhm, Be...“

„Áno, obe sa idú vydávať,“ sladko kamuflovala Soňa, prerušiac Kamilu.

„Čo?!“ zvolala Kami.

„Aj Alex?“ Aneta podozrievavo pozrela na Kamilu.

„Áno, jasné,“ Soňa sprisahanecky žmurkla na Kamilu. Tej často veľa vecí uniká a ešte častejšie nič nedochádza.

„A za koho?“ položila nevinnú otázku.

„Nepoznáš,“ zahovárala Soňa. Bety za mojím chrbtom potláčala smiech.

„Hádam by mi to mohla Alex povedať aj sama, nie?“ povýšenecky fľochla na Soňu.

„Ach, ale čo ty, Aneta, tiež sa ideš vydávať?“ pokúsila som sa obrátiť pozornosť, čo sa mi, samozrejme, podarilo, lebo Aneta je extrovert. Najradšej by bola neustálym stredobodom pozornosti. Preto sa aj prihlásila do jednej reality šou, v ktorej sa hľadala tá pravá pre milionára. Bohužiaľ, nedostala sa do finále, v škole sa však tvárila, že si to nakoniec rozmyslela a zo súťaže odstúpila.

Nanešťastie sme sa stali svedkami srdcervúceho vyznania lásky pre Anetinho nastávajúceho. Nie, nepodarilo sa jej dostať toho asistenta. Anetiným nastávajúcim sa mal stať nejaký mladý podnikateľ, nad priezviskom ktorého Soňa od prekvapenia zhíkla. Ja som sa však iba pousmiala, lebo mi naozaj nič nehovorilo. Bety jej s úsmevom anjela (pretože ona anjelom naozaj je) zablahoželala a Katka s Kamilou sa trochu rozpačito pridali. Na naše šťastie sa Aneta tak brutálne ponorila do vykresľovania svojho šťastia, že si ani nespomenula, že ešte pred pár minútami chcela zo mňa vytiahnuť meno môjho údajného snúbenca. Dokonca som v duchu uvažovala, aké meno by som jej mohla predostrieť ako účinné placebo – nielen pre moje ego, aby som nezostala ponížená, ak by ho náhodou poznala, ale aby to znelo aspoň trochu dôveryhodne. Anete veľa netreba. Veď predsa uverila tomu, že sa skutočne vydávam.

Práve uprostred Anetinho srdcervúceho: „... chápete a on vytiahol prsteň s takým obrovským šutrom... akože diamantom... rozumiete a ja že...“ mi zazvonil mobil (inak skladba od mojich obľúbených the Muse a viac než vhodná Hysteria). Podľa zvonenia som vedela, že volá Kris.

„Lexi, kde si, potreboval by som sa s tebou na chvíľku stretnúť.“ Hádam to nemá nič spoločné s jeho ďalším „škodným“ šoférovaním, pomyslela som si.

„Len mi nepovedz, že si išiel otcovým autom a načapali ťa fízli bez vodičáku.“

„Nie, nič také, potrebujem sa s tebou porozprávať o jednej veci. Čo hovoríš na skorší obed? Povedzme niekde v Auparku.“

„Musíš mi však dať aspoň hodinku, som totiž nahodená v svadobnom, a kým to zo seba zhodím, bude to chvíľu trvať.“

„Vo svadobnom? Ušlo mi niečo?“

„Nehovorila som ti? Bety sa bude vydávať, tak jej robím modelku.“

„Aha. A čo je zdĺhavé na vyzlečení šiat?“

„Kristián, nie je jednoduché dať si ich dolu, keď okolo teba stoja štyri baby, ktoré vzdychajú už len pri pohľade na hocijakú fotografiu svadobných šiat. Keby si nezavolal, nedostanem sa odtiaľto ani do zajtra.“

„Celkom tomu nerozumiem, ale fajn. Tak o jednej?“

„Okej, budem tam. Čau!“

„Alex?“ oslovila ma Aneta.

„Hm?“

„Volal ti on?“

„Kto?“ naozaj mi to nedochádzalo.

„No on. Chápeš, ten tvoj,“ oči jej zažiarili, akoby ju niekto zapol do zásuvky ako vianočný stromček. Jej entuziazmus som vôbec nechápala.

„Mhm.“

„Nič nehovor,“ zastavila ma skôr, ako som mohla niečo poprieť alebo si vymyslieť.

„Určite je tiež taký nedočkavý ako môj. Tiež mi ustavične telefonuje. Naozaj si mu však nemala hovoriť o šatách. Zdá sa mi, akoby si z toho vôbec nemala radosť,“ podozrievavo sa na mňa pozrela.

„Slečna Kellerová, vaše šaty sú pripravené na skúšku vzadu, tadiaľto, prosím.“ Slová mladej tmavovlasej predavačky (pardon, asistentky predaja) zneli mojim ušiam ako zvonenie, ktoré mi zachránilo kožu vo chvíli, keď som mala odpovedať na otázku, na ktorú som odpoveď vôbec ani len netušila.

Aneta sa, samozrejme, hneď začala „topiť ako maslo“, keď si spomenula, prečo do salónu vlastne prišla. Jej mama v zadných priestoroch obchodu už výskala od úžasu. „Ach, aká krása... úžasné, Anet, poď rýchlo. Je to krajšie, ako som si predstavovala.“

„Baby, ste mŕtve!“ vrhla som na ne nebezpečný pohľad, keď sa Aneta dostala z nášho dosahu a nemohla počuť, čo im hovorím.

„Upokoj sa, Lex, o nič nejde. Veď ju už nestretneš,“ flegmaticky mi vysvetlila Katka.

„Musíš sa stále baviť len na môj účet?“ naštvane som zazrela na Soňu.

„Ježiš, veď sa hneď neurážaj. Chcela som si vystreliť z Anety, nie z teba.“

„To ma má utešiť?!“ rozčuľovala som sa ďalej. Soňu to vôbec nevyvádzalo z miery, len sa na mňa ako vždy škerila. Je drzá ako opica. Mala som chuť dať jej facku, ale ovládla som sa. Kamila zase esemeskovala a okolitý svet úplne ignorovala. Katka sa tvárila, akoby o nič nešlo. Len Bety sa ma snažila upokojiť a prehovoriť, aby som sa spolu s ňou vrátila k zrkadlu a pomohla jej rozhodnúť sa.

Práve v tom okamihu vstúpili do salónu dvaja muži. Zvonček na dverách veselo zazvonil a ja som sa automaticky otočila. Stretla som sa s párom jasnomodrých očí. Mala som z nich mrazivý pocit, akoby som ich už niekde videla. Stáli sme pri najväčšom zrkadle v salóne, takmer hneď pri vchode, takže bolo nemožné, aby nás hneď, len čo vošli, nezbadali.

„Doriti!“ vyletelo z Kamily. Vtedy som si všimla druhého chlapa a pochopila jej „doriti“. Bol to Edo z pizzerie, jej one night stand.

Pozeral na ňu ako zhypnotizovaný. Postrehla to dokonca aj Katka, ktorú konečne niečo rozrušilo. Chvíľu som sa tiež pozerala, akoby mi uleteli včely, ale spamätala som sa rýchlejšie ako všetky ostatné a potiahla Bety za ruku, aby sa pozrela do zrkadla a konečne si vybrala.

„Kami, ty ho poznáš?“ obrátila sa Katka na Kamilu. Bola len o jeden odtieň svetlejšia ako farba jej obľúbeného rúžu ruby red.

„Nie, vôbec, prečo by som mala?“ pípla.

„Lebo mám pocit, že tu lietajú iskry,“ zachichotala sa.

„Panebože, buď ticho, veď tu ešte stále stojí,“ zasyčala na ňu potichu.

„Kamila?“ podišiel k nej a stále vyzeral ako mechom udretý.

„Prosím?“ prekvapene zahabkala Soňa.

„Som rád, že sme sa stretli.“ Tváril sa, akoby práve ušiel hypnotizérovi z gauča. Jeho spoločník, ten s modrými očami, celú situáciu pozoroval a dosť sa mračil. Vtedy som ho spoznala. Toho neotesanca, na ktorého som pred pár týždňami vyliala červené víno.

„Voláš sa Kamila?“ zmätene sa spýtal, keďže vôbec nereagovala na jeho slová. Strnulo sedela v kresle a zízala naňho.

„Hej, dofrasa, je to ona. Čo od nej chcete?“ zvedavo vyskočila z kresla Soňa.

Zmätene sa na ňu pozrel a potom sa opäť otočil ku Kamile.

„Je to naozaj náhoda... s bratom som sa prišiel pozrieť na skúšku svadobných šiat budúcej švagrinej,“ jachtal v rozpakoch.

Jeho brat stále gánil a prechádzal pohľadom z neho na Kamilu, Soňu, Katku, Bety až skončil pri mne. Vtedy mu obočie prekvapene vyskočilo do výšky. Spoznal ma? Viac však nedal nič najavo. Ďalej nervózne prešľapoval na mieste.

„Poď už, Edo,“ zamumlal na brata.

„Idem, idem, tu je moja vizitka, zavolaj mi.“ Podal ju Kamile, nesmelo sa usmial a zmizol aj s bratom v zadných priestoroch salóna.

Kami stískala v rukách Edovu vizitku a slabo sa usmievala. Ostatné baby ju obkľúčili ako supy, chceli vysvetlenie. Ja som sa tak mohla zatiaľ nerušene vyzliecť zo šiat. Ponáhľala som sa do Auparku za Krisom. Cestou som sa musela v duchu smiať nad touto zhodou náhod: Aneta si berie macha s obliatym tričkom, ktorý je vlastne Edov brat. Bratislava je skutočne dzedzina ako vyšitá. Mimochodom, netraduje sa náhodou, že ženích by nemal vidieť nevestu vo svadobných šatách pred obradom?

5. kapitola
Zásnubný večierok

Selfishness must always be forgiven, you know, because there is no hope of a cure.

Jane Austen (Miss Mary Crawford, Mansfield Park)

Iste však viete, že sebeckosť sa musí jednoducho ospravedlniť, pretože na ňu niet lieku.

Jane Austenová (slečna Mary Crawfordová, Sídlo Mansfield)

Za dvadsaťpäť rokov života som sa naučila, že človek môže naozaj veriť len sám sebe. Kris sa so mnou chcel stretnúť len preto, aby po mne poslal Nat darček ako revanš za to, že dnes nemôže prísť na jej večierok. Zbabelec! Rieši nejaké obchodné záležitosti v sobotu? Pch!

Samozrejme, na oslavu som ako vždy dorazila prvá. Sestrička prišla až o pol desiatej.

„Alex, už si tu?“ žmurkla na mňa.

„Ja som predsa neprišla skôr, ty trúba. Na pozvánke bolo uvedené, že o deviatej, tak som sa aj dostavila na deviatu.“

„Ježiš, zabudla som, potom sme to posunuli na desiatu.“ Jej svedomie buď o svojej existencii ani netuší, alebo ho vôbec nemá. Nepamätám si však, že by podstúpila nejakú náročnú operáciu.

Znechutene som na ňu pozrela a bez slova sa opäť otočila ku knižke.

Nat si z toho všetkého nič nerobila. Pokojne si sadla k baru, vytiahla zrkadielko od Swarovskeho a začala si upravovať excelentne nalíčenú tvár. Neviem síce, čo na nej potrebovala upraviť, no čo sa týka líčenia, nemám také vycibrené oko ako ona, preto sa jej do toho vôbec nestarám.

Pár minút po jej príchode prišiel prvý hosť. Vlastne hostka. Bola to vysoká baba s načierno zafarbenými vlasmi ostrihanými po uši. Na hlave mala ako čelenku založené drahé slnečné okuliare. Celým svojím zjavom od riflí (ktoré určite nekúpila vo výpredaji) cez dosť odvážny zelený top až po chôdzu, gestikuláciu a mimiku (ktorú som stihla spozorovať, kým bez povšimnutia prešla okolo mňa k Nat a s hlasným: „Ahoooooooooooooj, princezná“ ju objala a vlepila jej na líca dve mľaskavé pusy) dávala najavo, že jej životné podmienky i sebavedomie sú vysoko nad slovenským priemerom. Práve vtedy akoby si Pán Boh robil k tejto momentke soundtrack, zazneli z reproduktorov posledné slová skladby v podaní Jasona Wadea I´ve got nothing but empty space (Nemám nič, len prázdny priestor) z rovnomennej skladby Empty space.

Chcel mi tým Stvoriteľ naznačiť, že v porovnaní s touto babou nemám nič? Lebo presne ten pocit som mala. Ako to už hudba dokáže (veď preto sa k filmom robia soundtracky), tento pocit len posilňuje a ja som sa začala cítiť ako chudera. Nešlo o drahé handry. Pôsobila na mňa ako človek, ktorý nielenže vie, čo chce, ale to naozaj aj má. Moje sebavedomie podkopol aj fakt, že na mňa pri spoločnom trkotaní akosi zabudli.

„Čauko, Tinuš, dobre vyzeráš. A čo Rado, nepríde?“

„Išiel len preparkovať auto. Kým ho tam „nepoloží“ ako pravítko, ani sa od neho nepohne, však ho poznáš,“ zasmiala sa. Chvíľu hovorili takpovediac o ničom, o spomínanom Radovi, ako sa mu darí v práci, tiež nezabudli na právnika Borisa a, samozrejme, nedali si ujsť ani samotné zásnuby. Chichotali sa, akoby sa vrátili v čase a obe mali pätnásť rokov. Napokon sa začali rozplývať nad akousi plánovanou dovolenkou v Španielsku. Vtedy som sa rozhodla, že trošku pomôžem čašníkom. Vzala som balíček čipsov a chcela som ich vysypať do misky, ktorá bola asi dva metre od nich. Veď trocha pomoci nikdy nezaškodí.

„Prosím vás, dajte to schladiť,“ apaticky ku mne načiahla ruku Tina s fľašou sektu. No super. Už len to mi chýbalo.

„Jaj, Tinušik, prepáč, moja chyba,“ spamätala sa odrazu Natália, „to je moja sestra.“

Tina sa obzrela, premerala si ma od hlavy až po päty, ale nijaké prepáč sa nekonalo. „Aha, to som nevedela,“ povedala, akoby to považovala za plnohodnotné ospravedlnenie. Vzápätí žmurkla na čašníka a ten mlčky vzal fľašu a dal ju do chladničky. Natália chvíľu na mňa neisto pozerala, ale keď ju Tina opäť vtiahla do ďalšej konverzácie, zase si ma prestali všímať. Nechápem, ako dokáže byť niekto taký arogantný. Nat nás chcela predstaviť, ale jej kamarátka to očividne nepovažovala za dôležité. Ach, áno, zabudla som, nemám frajera bohatého právnika alebo nejakého na vysokom poste. Vlastne sa nemôžem pochváliť žiadnym, neašpirujem na výhodné zasnúbenie a neobliekam sa do exkluzívnych handier. Pravda je, že míňam viac na knihy ako na prvotriedne sexi šaty. Preto som v rebríčku niekoho takého, ako je táto baba, asi niekde pod poslednou priečkou. S najväčšou pravdepodobnosťou vie o mne od Nat dosť na to, aby som ju vôbec nezaujímala. Asi preto som hneď, keď vošla, cítila nesúlad, ktorý medzi mnou a touto ženou bezpochyby je a vždy bude. Každý uznáva iné hodnoty.

V priebehu niekoľkých minút sa do podniku vovalilo asi desať ľudí. Všetci za sprievodu jasavého smiechu a blahoprajných slov zamierili rovno k Nat a jej spoločníčke. Chcela som čo najrýchlejšie odpratať už prázdnu škatuľu od čipsov.

„Prepáč, Alex, Tina je trochu...“ nevedela nájsť slová. Dvere sa zase otvorili a ja som skoro odpadla. Okrem Borisa prišiel aj...

„Šimon, čau!“ kričali ľudia od stola. Ten sa nadýchol, aby ich pozdrav opätoval, ale jeho ahoj zostalo visieť niekde vo vzduchu, lebo keď ma zbadal, zostal vyvedený z miery.

„Uleteli ti včely?“ smiala sa Tina a nejaká hnedovláska sa k nej pridala.

Natália tiež nechápala, čo sa stalo. Pribehla k nemu, na privítanie ho objala a ponáhľala sa predstaviť ma aspoň jemu, keďže zvyšok hostí sa tým veľmi neobťažoval a rovno sa usadil. Pravdepodobne ma všetci považovali za súčasť personálu. Netuším prečo, veď moje hnedoružové šaty tomu vôbec nenasvedčovali.

„Šimon, toto je moja sestra Alex. Lexi, Šimon, Borisov kamarát,“ žiarivo sa usmiala a ja som mala pocit, že to on mal byť Borisov priateľ, s ktorým ma chce dať tak zúfalo dokopy.

„My sa už poznáme,“ suverénne odvetil Šimon a dosť okato ma skenoval. Hlavou sa mu stopercentne preháňali myšlienky typu: Ako by vyzerala bez šiat v mojej posteli? Nefandila som si. Vôbec. Pozeral sa na mňa takým frivolným spôsobom. Mala som chuť poslať ho do zadku. Tónom, akým mojej sestre povedal, že sa poznáme, naznačoval niečo iné ako to, čo bola pravda. Vyznelo to, akoby sme boli kamaráti, čo sme určite neboli. Veď sa mi ani neozval. Už dávno som ho odpísala.

„Vážne?!“ natešene zvolala Nat. Len som prikývla a snažila sa narýchlo vymyslieť čosi, čo by som mohla spraviť za barom, napríklad priniesť chlebíčky z chladničky. To je ono! Rýchlo som to sestre aj oznámila a bez toho, aby som čo len okom zavadila o nafúkaného inžiniera, som sa stratila za pultom.

„Ste v pohode?“ spýtal sa ma jeden z čašníkov, keď som začala nervózne prešľapovať na mieste, kým som si nespomenula na chlebíčky. Chystala som sa ich odniesť.

„Hej, som,“ klamala som. Aj slepý by to videl.

„Vezmem to?“ ponúkol sa a ja som takmer zajasala od radosti, no ovládla som sa a len som mlčky prikývla.

„Alex,“ pricupital pán inžinier. Akoby si užíval oslovenie krstným menom. Pravdepodobne si myslí, že keď nás Nat predstavila a už sme sa poznali, rovno sme si aj potykali. „Prečo sa k nám nepridáš? Alebo rada fušuješ čašníkom do remesla?“

Šimon sa na mňa očarujúco usmieval. Z jeho úsmevu som nešla do kolien, ako určite očakával.

„Dostanem nejakú odpoveď?“ nadvihol pravé obočie.

„Prepáč, nezavolal som ťa na kávu, mal som veľa práce, ale stále som na teba myslel. Osud mi však nahral do karát. Som rád, že si tu,“ žmurkol na mňa frajersky. Vôbec ma však neohúril. Uznávam, zízala som naňho bez slova, lebo som váhala, čo mu mám povedať.

„Nikoho z prítomných nepoznám, takže je to jedno,“ chcela som pokračovať, ale prerušil ma.

„Lenže mne to jedno nie je,“ dodal vážne a vzápätí nahodil úsmev à la Johnny Depp, po ktorom som asi mala odpadnúť, ale nestalo sa. Týmto určite láme všetky ženy.

„Na mňa tvoje finty nefungujú. Vôbec!“ Mrkla som naňho a od nervozity som začala polírovať dokonale vyleštený pohár.

Tentoraz nadvihol obe obočia.

„Nerozumiem, čím som ťa urazil.“

Lenže mal pravdu. Nič nevhodné mi doteraz nepovedal. Nemohol tušiť, že som pozorovateľ a viem čítať aj medzi riadkami.

„Alex! Tu si!“ vyrušila nás Nat. „Poď, predstavím ťa ostatným, nemôžeš sa celý večer baviť len so Šimonom. Potom si môžete dať rande, ale teraz je to o mne a Borisovi, takže poď, Boris ťa dnes ešte ani nevidel.“

Nedalo sa nevšimnúť si, ako po mne Šimon stále pokukoval. Ani sa nesnažil to nejako zakryť. Vždy, keď sa naše pohľady stretli, sa usmial a ja som sa rýchlo pozrela inam. Veľmi ma to znervózňovalo. To najhoršie sa ku mne ešte len blížilo. Pár minút po tom, čo som si sadla k stolu, dorazila Aneta. Samozrejme, myslela si, že to ja si beriem Borisa. Dokelu!

6. kapitola
Panny a popolušky

The more I know of the world, the more I am convinced that I shall never see a man whom I can really love.

Jane Austen (Marianne, Sense and Sensibility)

Čím viac sa dozvedám o svete, tým viac som presvedčená, že nikdy nestretnem muža, ktorého by som skutočne ľúbila.

Jane Austenová (Marianne, Rozum a cit)

„O čom hovoríš?“ šokovane sa na Anetu obrátila moja sestra. „Ja som Borisova snúbenica, nie Alex.“ Znelo to dosť dotknuto. Natália totiž Anetu nepoznala, zato Boris očividne áno. Preto si Aneta, keď ma uvidela, myslela, že je to môj zásnubný žúr. Väčší prešľap sa mi ani nemohol podariť.

„Anet, prosím ťa, poď na chvíľku so mnou,“ ukazovala som na odľahlejšie miesto, ďalej od stola plného zvedavých uší.

Na moju veľkú úľavu išla so mnou celkom dobrovoľne.

„Vieš, to s tým mojím vydajom si vtedy Soňa celé vymyslela, prepáč,“ váhavo som na ňu pozrela.

„Čože? To je dosť trápne.“ Ani sa nenamáhala hovoriť tichšie, pokojne sme to mohli vybaviť rovno pred všetkými pri stole. Rezignovane som zagúľala očami.

„Naozaj mi je to ľúto, vymyslela to Soňa.“

„Kašli na to,“ povedala veselo, „však mne je to jedno. Dúfam, že sa Natálka neurazila, idem radšej hneď za ňou.“ Zostala som tam stáť ako kôl v plote. Všimla som si, ako sa ženská časť osadenstva na mojom faux pas neuveriteľne baví. Hlavne Tina, ktorá si nedávala servítku pred ústa a trúsila nepríjemné poznámky typu: Tak to je podarené, vymyslieť si snúbenca alebo: Neviem si predstaviť, že by som bola taká zúfalá a išla si len tak skúšať svadobné šaty. Takto sa šíria nepravdivé klebety.

Znenazdajky Tina vyjavene pozrela zo Šimona na mňa a prstom vo vzduchu nakreslila medzi nami priamku hovoriac: Vy sa poznáte? Celý čas ma hypnotizoval, preto som sa jej otázke vôbec nečudovala.

„Poznáme,“ usmial sa na ňu a potom aj na mňa. Na moju maličkosť sa však zahľadel o čosi dlhšie i usmieval sa akosi inakšie.

„Odkiaľ?“ zaujímal sa chlapík naľavo od Tiny. Volal sa Marián, tak mi ho predstavila Nat.

Šimon spomenul búračku aj Krisa.

„O čom hovoríte? O tom nič neviem.“ Natáliu to vyviedlo z miery. Ako vždy, keď sa vravelo o niekom inom a nie o nej.

„Ježiš, to si bola ty?“ veselo sa rozosmiala Daniela, podľa všetkého Majova frajerka.

Snažila som sa tváriť nenápadne a neodpovedať, aby to vzápätí nepoužili proti mne. Očividne na to však nik nečakal. Začali rozoberať historku, ako do Šimonovho auta vrazila Toyota Yaris a vyskočila z neho kočka ako lusk. Akože ja. To som teda nečakala.

„A kde je Edo a Andy?“ spýtal sa Boris Anety.

„Nemohli prísť, majú niečo dôležité vo firme. Mrzí ich to. Aj mňa.“

Šimon sedel vedľa mňa a snažil sa priestor medzi nami čo najnenápadnejšie zmenšovať. Nemohla som sa však úplne nalepiť na Moniku po mojej pravici. Viacerí posmutneli nad neprítomnosťou vyššie zmieňovaných a začala sa rozoberať téma večera – zásnuby Borisa a Natálie.

Keďže k tejto téme moju prítomnosť nielenže nepotrebovali, ale okrem Šimona ju všetci aj totálne ignorovali, podarilo sa mi opäť vytratiť k baru. O Šimonovu pozornosť som už nestála. Veľmi dobre som pochopila, o čo mu ide. Nie som predsa až taká naivná, ako by sa mohlo zdať. Nemám síce žiadne skúsenosti, ale záletníka spoznám. Neozval sa mi preto, lebo má určite nabitý diár.

Chvíľu som sa rozprávala s čašníkmi a pomáhala im s leštením pohárov na zajtrajšiu zmenu.

O pol hodiny za mnou doletela sestra s otázkou, či sa hrám na Popolušku alebo som iba posadnutá čistením pohárov. Nezostávalo mi nič iné, len sa zatváriť otrávene, usmiať sa na Miša a Riša, pobrať sa k tancujúcemu hlúčiku a tak trochu predstierať, že zábava, ktorá sa medzitým na parkete rozprúdila, mi nie je vôbec proti srsti. Lenže bola. Poznala som tam iba sestru a Borisa. Napokon som sa vzdala a išla si sadnúť. Netrvalo dlho a donchuan znova zavetril príležitosť. Prisadol si ku mne a začal vyzvedať. Nemohla som byť k nemu príliš odmeraná, lebo Nat mala oči na stopkách.

Takže som sa správala konverzačne a takmer milo. Začal ospevovať Borisove kvality.

„Natália si nemohla vybrať lepšie. Poznám Borisa už niekoľko rokov a nemôžem naňho povedať ani jedno zlé slovo,“ pridal ešte zopár superlatívov a pravdepodobne očakával, že začnem rovnako chváliť sestru. Nemám v povahe vymýšľať si. Vždy to na mne nechutne vidno. Povedala som iba čistú pravdu. Nat je trošku pojašená, ale srdce má na pravom mieste.

Zakrátko sa k nám pripojili ostatní. Fučali, akoby sa vrátili z výstupu v Himalájach a nie si len trochu zakrepčili na parkete. Tina po nás podozrievavo švihla pohľadom.

„A vy dvaja tu o čom trkocete?“

Donchuan alias inžinier ju odzbrojil šarmantným úsmevom a rovnako očarujúco ju zapojil do debaty o Natálii a Borisovi a ich spoločnom šťastí. Pridali sa aj ostatní. Ten chlap mal až príliš dokonalé správanie. Takí bývajú sukničkári. Podľa Sone sú to vždy naoko najgalantnejší chlapi. Ona to musí vedieť, preskákala si toho s chlapmi už celkom dosť. Na svoje skúsenosti sa nemôžem spoľahnúť. Teória zväčša nie je adekvátna tomu, čo ponúka život, realita a prax.

Tina ma mala očividne v zuboch. Nesadli sme si. Necítila som sa v tejto spoločnosti veľmi dobre, navyše ma netešil ani neželaný záujem zo Šimonovej strany. Ako to môže byť úprimné, keď ma sotva pozná? Navyše sa mi neozval, aj keď to sľúbil. Chlap, ktorého slovo neplatí, nie je chlap.

Celý večer sa nám ustavične stretali pohľady. Statočne som uhýbala, ako sa len dalo, a reagovala len na najnutnejšie otázky. Radšej som sa do debaty veľmi nezapájala, tvárila som sa, že som si vôbec nevšimla, ako mi Šimon venuje výnimočnú pozornosť. Všetci sa dobre poznali, cítili sa uvoľnene, nemali zábrany, len ja sa tam vyzerala ako kôl v plote. Neistá a mĺkva. Preto som sa napokon rozhodla odísť skôr. Povedala som to sestre. Odbilo trištvrte na dvanásť. Nemohla som sa dočkať, kedy vypadnem z tej ignorantskej spoločnosti. Natália ani veľmi nenamietala, asi si uvedomila, ako nepríjemne sa v tejto, pre mňa cudzej spoločnosti cítim. Nikto (samozrejme, okrem Šimona) sa neunúval so mnou nadviazať reč, keďže skoro všetci tu boli v páre a moju maličkosť veľmi neregistrovali. Vlastne okrem Tiny. Tá si očividne želala, aby som už zdvihla kotvy, tak som jej želanie rada splnila. Neodišla som však kvôli nej, ale kvôli sebe. Šimon očakával asi niečo iné, lebo keď som sa rozprávala s Nat, vyzeral sklamane.

Usmiala som sa a oznámila svoj odchod. Prirodzene, začali protestovať, aby som si to ešte rozmyslela, tak ako sa to zvyčajne očakáva, keď niekto opúšťa večierok skôr. Hovorili to viac-menej zo slušnosti ako z dôvodu, že im budem chýbať. To som mohla uveriť jedine Šimonovi, ktorý však zaryto mlčal. Žeby ho to tak veľmi sklamalo? Alebo mu to odrazu bolo jedno?

Všetko by bolo naozaj fajn, keby Tina nezačala debatiť s Anetou (čo som si ani nevšimla, keďže som mala čo robiť, aby sa mi pán inžinier nedostal pod kožu) a keby sa neopili až tak, že začali strácať zmysel pre slušné správanie a zdravý rozum.

„Hej, Lexi, však ešte nechoď, noc je mladá!“ zakričala Aneta prvá. „Veď ani v škole si nechodila na krúžkovice, tak aspoň po škole už trochu ži!“ Cítila som sa nepríjemne.

„Nechaj ju, Anet, však vieš, panny musia prísť domov pred dvanástou, aby sa im náhodou niečo nestalo,“ pripito ju doplnila Tina. Tvár mi horela ako v ohni. Nechápala som, odkiaľ to vzala.

„Aby sa im napríklad nepremenila pi...“ To však už Boris Anetu uzemnil. Prudko ju chytil za rameno a nahnevane jej dohováral.

„Tina!“ šokovane zareagovala Natália.

„No dobre, však som chcela povedať Popoluška. Alebo to nie je pravda?“ Rado sa tiež musel podujať na skrotenie zlej ženy.

Natália ma pre istotu odtiahla k dverám a zúfalo sa mi ospravedlňovala za správanie svojich kamarátok. Nezmohla som sa ani na slovo, cítila som hanbu, poníženie, slzy a trpkosť. To všetko mi prúdilo žilami a čakalo, kedy sa dostanem domov a začnem slziť.

Boris a Šimon sa postavili a zamierili k nám. To ma prebralo. Povedala som len: „To nič“ a vyparila som sa. Nikdy neplačem pred cudzími ľuďmi. Ak niekomu ukážete slzy, upriamite pozornosť na svoje najslabšie miesto. V poslednom čase nie som schopná nariekať takmer pred nikým. Niežeby som neplakala. Len pred Samsonom. Ten ma má naozaj rád.

Skutočne by ma však zaujímalo, ako by sa zatvárili, keby som im to nielen potvrdila, ale navyše pridala informáciu, že som sa ani nikdy s nikým nebozkávala. Presne ako Drew Barrymore v rovnomennom filme Nepobozkaná. Asi by ich to poriadne pobavilo. Mňa tuším ani nie. Chudák Samson, ten si dnes asi trochu užije slzavého údolia a, bohužiaľ, nemyslím telenovelu.

7. kapitola
Na prvý dojem

I could easily forgive his pride, if he had not mortified mine.

Jane Austen (Elizabeth Bennet, Pride and Prejudice)

Ľahko by som mu odpustila jeho pýchu, keby nebol pošliapal tú moju.

Jane Austenová (Elizabeth Bennetová, Pýcha a predsudok)

Len čo som dorazila do bytu, pustila som si obľúbenú nostalgickú Rosie Thomasovú a ticho som sa rozplakala. Po niekoľkých minútach som si však uvedomila, že to nemá zmysel. Prečo by som sa mala trápiť pre ľudí, ktorí o mne absolútne nič nevedia? Teda okrem toho, že som panna. No a? To predsa o človeku ešte nič nehovorí. Vlaste trochu áno. Že si málokoho pripustí k telu. Aj tak nie je na tom predsa nič zlé. Namiesto nezmyselného revania do vankúša som si otvorila fľašu červeného vína (vďaka, Sonička) a pomaly som si ho vychutnávala. Rosie práve spievala jednu z mojich najobľúbenejších piesní. Death came and got me.

When will love ever find me?

All my life all I have craved is to be seen.

Who cares anyway?

Cuz when it's over all that matters is the love you gave away.

Kedy si ma láska konečne nájde?

Celý život túžim po tom, aby si ma všimli.

No záleží na tom vôbec niekomu?

Veď nakoniec sa ráta len tá láska, ktorú sme rozdali.

Zaspala som, ani neviem ako. Snívalo sa mi o tmavovlasej žene, ktorá sedela za malým ošúchaným pianom. V izbe bola sama. Pološero. Naskočila mi husia koža, aj keď netuším, ako som mohla mať taký pocit v sne. Prvé tóny ma uviedli do rovnako smutnej melancholickej nálady, akú vyžarovala samotná postava za klavírom. Nebola to však skladba od Rosie Thomasovej, ktorú som predtým počúvala. Jemná melancholická melódia plynula pod rýchlymi štíhlymi prstami klaviristky ľahko a prirodzene. Určite ju nehrala prvýkrát. Neviem to vysvetliť, ale cítila som, že plakala nielen neznáma za klavírom, ale aj čosi vo mne, čo tento výjav pozorovalo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dovoľ mi všetko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.