Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Dievča z lesa

Radovan Bezecný

Autor: © Radovan Bezecný, 2017

Obálka: © Adriána Švárna

Vydavateľ elektronickej knihy: © Elist

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-89861-20-0

ISBN MOBI: 978-80-89861-21-7

Knihu venujem rodine, mojim deťom, ale hlavne mojej milovanej manželke Emily.
Ďakujem ti, že stojíš pri mne.

1

Palermo, ostrov Sicília, decembrový večer 2001

Najstarší člen rodiny Giulianovcov pricestoval z Ligúrie. Masívne dvere z čerešňového dreva, ozdobené jemnými klasickými líniami, ktoré ho vítali, boli dominantou domu. Vytvoril ich majster Giovanni Petti. Mal šikovné ruky, čo poukazovalo nielen na jeho kvality, ale predovšetkým na talent, ktorým ho obdaroval všemohúci Boh. Dotkol sa dreva, nadýchol sa jeho vône a začal tvoriť nádherné rezbárske práce.

Mierny decembrový vánok sa pri pootvorených oknách spájal s teplom domova. Dom vyhrieval kamenný kozub, ktorý mnohokrát spájal rodinu pri večerných posedeniach. Duté klopanie zaujalo malú Ericu. Vstala zo stoličky, odložila horkú čokoládu a rozbehla sa k dverám. Červené spoločenské šaty jej rozhodne pristali. Vyzerala ako malý anjelik. Líca mala veľké a ružové, oči čierne ako uhlíky skrývali malé šibalstvo. Keď otvorila dvere, jej zvedavosť rýchlo vystriedal radostný úsmev. Nemohla už dlhšie skrývať úprimné nadšenie, ktoré vychádzalo z jej detského srdiečka.

„Dedko! Dedko!“ Erica poskakovala s pokrikom na mieste. Snažila sa dostať do vrúcneho objatia dedkových hrejivých rúk.

„Veselé Vianoce, moja princeznička. Ty si ale vyrástla.“

„Máme stromček. Pekne na ňom svieti hviezdička. Poď so mnou, dedko.“ Erica prešľapovala z nôžky na nôžku. Držala ho za ľavý ukazovák, skôr ním poťahovala. Dedo mal ruky veľké a zvráskavené životom, ktorý bol už z väčšej časti za ním.

„Erica! Koľkokrát som ti vravela, aby si nikdy neotvárala dvere sama?! Ahoj, ocko. Poď, prosím, dnu. Prepáč ten rozruch, ale malá ma celý deň hnevá. Snažím sa stihnúť prípravy načas a mám pocit, že mi ešte prihára koláč. Izbu máš pripravenú hore. Hneď sa vrátim. Daj na ňu, prosím, pozor.“

„Samozrejme, len utekaj.“ Erica vypleštila očká, ktoré sa po dedkovom pohladení rozžiarili láskou. Anna bola najmladšia z dcér. Otca privítala prvá. Minulé Vianoce neboli pre rodinu ľahké. Anna sa snažila prinavrátiť radosť zo sviatkov. Chcela otcovi ukázať, čo pre ňu znamená pojem rodina.

„Pohroma v kuchyni zažehnaná,“ Anna pribehla späť k dverám, pričom sa jej na tvári zrkadlil zvláštny výraz.

„Dedko, poď so mnou,“ Erica bola neústupná. „Erica! Nehnevaj ma! Dedko mal dlhú cestu. Musí si odpočinúť.“

„Nechaj ju. Je zlatá, ako sa teší. A dobre vieš, že povahu má po tebe.“ Erica mala prekrížené ruky na znak vzdoru. Bolo milé, ako si chránila malé kúzlo vianočného okamihu.

„Koho to vidím? Marco! Poď sa privítať.“ Annin otec mal na jej manžela rôzne názory.

„Vitajte opäť u nás. Sme radi, že ste prišli v poriadku. Nemeškalo vám lietadlo?“

„Prišiel som predsa načas, však?“ usmial sa cez prešedivenú bradu.

Anna sa zahľadela na manžela. Pohladila ho po tvári a pobozkala. Cítila z neho miernu nervozitu. Marco mal dojem, že ho Annin otec nemal veľmi v láske. Boli to však iba jeho osobné pocity, ktorých sa jednoducho nevedel zbaviť. Rozprával sa o nich s manželkou. Mali dve deti. Dcéru Ericu, ktorá mala veľmi v obľube dedkove návštevy, a syna Ivana. Stretnutie sa konalo v dome Marca a Anny, v rodine Primaverovcov.

„Ocko, nestoj už pri tých dverách,“ Anna zobrala zo zeme cestovný kufor.

„A kde je Ivano? Nechce sa s dedom privítať? Čoskoro bude z neho dospelý muž. Ešte stále ho drží futbal? A Laura s Antoniom? Deti sa hrajú na poschodí?“ Nepočul džavot vnúčat, skôr ich škriepky. Naposledy sa celá rodina stretla pred rokom na matkinom pohrebe. Náhla a nečakaná smrť si ju našla pri dopravnej nehode.

„Neprišli. Ostali v Ríme. Postavili ma pred hotovú vec. Oznámili mi, že si nestihli zarezervovať letenky. Mrzí ma to.“

„Nerozumiem. Prečo neprileteli? Keby žila ich matka, tak...“ Pociťoval nemalé sklamanie.

„Nebuď smutný. Dobre vieš, že ťa takého nerada vidím. Ani mne to nie je jedno. Mali sa postarať o to, aby sme boli všetci spolu. Už len kvôli mame. Nedovolím, aby si mal pokazené sviatky. To ti sľubujem.“

„Čo už. Tešil som sa na nich. Vidíme sa tak málo. A vaša mama? Vianoce pre ňu znamenali veľmi veľa. Lenže teraz...“

„Ocko, ja viem.“ Veľmi silno ho objala, aby pocítil, čo pre ňu znamená. Teplo a domov. Lásku a istotu.

2

Vianoce v Taliansku trvajú tri týždne. Novena di Natale je príprava na narodenie Krista, ktorá trvá od šestnásteho decembra do Štedrého večera. V tomto čase chodia deti od domu k domu koledovať. Spoločná večera bola hojná a v kresťanskom duchu. K tradičnému vianočnému menu patril úhor, pečené kura s artičokami, gaštanové pyré so šľahačkou, med, koláč nazvaný „panettone“ a čokoláda. Z „urny osudu“ si každý vytiahol jeden balíček. Boli to ich tradičné talianske zvyky.

Po večeri sa všetci premiestnili k živému stromčeku. Začali sa rozbaľovať darčeky. Všetci členovia rodiny mali pripravené prekvapenie. Erica musela počkať na darčeky až do šiesteho januára, keď sa dolu komínom spúšťa škaredá čarodejnica Befana. Pre dobré deti necháva darčeky v topánkach vo vianočných ponožkách. Pre neposlušné iba uhlie.

Traduje sa, že Traja králi jej zvestovali narodenie Ježiška, ale ona pre iné povinnosti návštevu v Betleheme zmeškala a odvtedy lieta svetom na metle. Ani najstarší člen rodiny nezabudol na tých, ktorí neboli s ním. Vianočný stromček dostal významnú úlohu. Dával pozor na mená Laura, Antonio a mená ich detí Cristina a Francesco. Ich dary ostali nerozbalené. Eduardo Giuliano cítil neúplnosť rodiny. Nielen pre neprítomnosť dcéry a jej rodiny, ale najmä kvôli manželke, ktorá ho už nemohla držať za ruku. Veľmi mu chýbala.

„Ocko, a teraz ty.“ Anna mu podala malú škatuľku s vianočným motívom. Celá rodina čakala na radostnú reakciu. Darček objavila na blšom trhu so starožitnosťami. Po chvíľke dedo malú hranatú škatuľku rozbalil. Otvoril ju, aby zistil obsah, ktorý pred ním ukrývala. Keď sa do nej zahľadel pozornejšie, opäť sa rozľútostil. So slzami v očiach odišiel z miestnosti.

3

Anna rýchlo vybehla na poschodie. Smerovala do hosťovskej izby. V ruke držala otcov dar. Kráčala veľmi opatrne. Potrebovala vedieť, čo sa stalo. Keď už stála pri dverách, zaklopala.

„Kto je?“ zaznel otcov hlas.

„Môžem?“ Anna vstúpila do miestnosti s malou dušičkou.

„Samozrejme, poď si ku mne sadnúť.“ Už bol pokojnejší.

„Ocko, čo sa ti stalo? Všetci sme sa preľakli.“

„Nechcel som vás vystrašiť.“

„Odišiel si kvôli mame?“

„Nie, aj keď mi vaša mama chýba. Ide o ten dar.“

„Nerozumiem. Nepáčil sa ti?“ Anna sa snažila prísť na koreň problému.

„Nie, o to vôbec nejde. Práve naopak,“ povedal otec a povzdychol si s tajomným úsmevom.

„Naozaj? Páčil? Tak prečo tie slzy?“ podávala mu do rúk škatuľku s jej magickým obsahom.

„Ďakujem, že si mi ju priniesla.“ Tajomstvo vianočného darčeka bolo odhalené. Z balíčka vybral ošumelé strieborné vreckové hodinky. Dnes boli veľkou vzácnosťou.

„Nevidel som ich už dlho a teraz ich držím v rukách. Je až neuveriteľné, že si opäť ku mne našli cestu.“

„O čom hovoríš?“ nerozumela.

„Len sa pozri lepšie.“ Podal jej hodinky do dlane.

„Nič nevidím,“ stroho odpovedala.

„Myslím venovanie na zadnej strane.“ Anna sa pozrela dôkladnejšie.

„Máš pravdu. Je tu gravírovanie. Ani som si ho pri kúpe nevšimla. No čo má spoločné s tebou?“ nechápavo poznamenala a mykla plecom.

„Vreckové hodinky, ktoré som od teba dostal…“ vetu nedokončil.

„Áno? Prosím, pokračuj,“ snažila sa pochopiť súvislosti.

„... som držal v rukách už ako chlapec. Bolo to však veľmi dávno.“

„Prosím? O čom hovoríš?“ s údivom naňho pozrela.

„Vrátili sa mi spomienky a pocity z čias dospievania. Hodinky mi darovala jedna dievčina v štyridsiatych rokoch. Nemôžem tomu uveriť. Je pre mňa vianočný zázrak, že si našli opäť cestu do mojich rúk. Stratil som ich už veľmi, veľmi dávno.“ Jedna zo spomienok sa mu začala vynárať z ďalekej minulosti. Vrásky na čele mu pritom vytvárali mozaiku života.

„Bola moja veľká láska.“

„Počkaj, ocko. Chceš tým povedať, že som ti kúpila stratený dar?“

„Áno. Prečo sa tak tváriš? Ver mi, že som rovnako prekvapený ako ty.“

„Poznal si ju pred mamou?“

„Samozrejme, ako ináč?“ začal sa smiať a hneď pokračoval v rozprávaní.

„Bol som len trinásťročný chlapec. V tých neblahých časoch som sa zahľadel a neskôr zamiloval do hnedookého dievčaťa. Behalo bosé cez hustý les. Vďačím mu za život. Sú to etapy mojich spomienok, o ktorých som vám nikdy nevravel. Uzavrel som ich. Spali vo mne veľmi dlho. Bola druhá svetová vojna. Výbuchy, plač a streľba neutíchali ani v noci. Bál som sa. Celá moja rodina mala obrovský strach.

Doplácali na to najmä nevinní. Niektorí sa však postavili proti národnému socializmu. Patril medzi nich aj tvoj dedo. Pamätám si nálety, ktoré sa skončili tragicky. Tiež si veľmi dobre spomínam na rok, ktorý zmenil a usmernil môj život. Túžil som po priateľstvách a po uznaní od rodičov. V neposlednom rade som sa zamiloval. Veľmi silno. A aspoň som sa na malú chvíľku ocitol vo svete ticha. Vo svete, kde nejestvovala bolesť, utrpenie a smrť. Nevedel som, aké to je, až keď sa tak nestalo.“

„Ako sa volala?“ Anna bola zvedavá a nedočkavá. Eduardo Giuliano začal rozprávať príbeh svojho života. Tak, ako sa naň pamätal.

4

Prístavné mestečko Janov, Taliansko, leto 1943

„Poď, poriadne ho priviaž. Nič som ťa nenaučil?“

„Snažím sa,“ do rúk sa mi zarezávalo lano.

„Snahu si nechaj pri matke. Synak, urob to aspoň raz poriadne. Nevyhováraj sa. Nerobíš to prvýkrát.“

„Áno, otec.“

„Pamätaj, že chcem, aby z teba vyrástol poriadny a silný chlap a nie žiadna padavka, ktorá sa bude vyplakávať na pleci. Rozumieš mi? Žijeme vo vojne. Musíš byť silný. Idem do podpalubia po náradie. Skontroluj všetky návnady. Vyrazíme skoro ráno. Hneď budem späť.“

„Áno, otec.“

„To som rád. Musíš pochopiť, že všetko robím len pre tvoje dobro.“

Bol som synom Paola Giuliana. Rybára. Vždy pracoval ťažko. Jediným majetkom, ktorým sa mohol ako-tak pýšiť, bola loď, ktorú vlastnil. Pomenoval ju po našej mame. Volala sa Lunetta. Nebola veľká, ale živila nás. Nemali sme veľa, ale nesťažovali sme sa na hlad. Dlhé roky sme patrili medzi strednú vrstvu obyvateľstva, ale vojna priniesla našej rodine, ako aj všetkým ostatným, napätie. Nemali sme istotu, i keď ryby sa, chvalabohu, vždy predávali. Počas vojny síce pomenej, ale predávali. Mama sa snažila urobiť všetko pre to, aby sme držali pohromade. Bola to úžasná žena. Obetavá.

„Hej, Eduardo, poď s nami!“ volali na mňa chalani, s ktorými som trávil celé leto. Videli, že som na otcovej lodi. Mnohé sme podnikali vždy spoločne.

„Čaute! Nemôžem, mám tu ešte prácu,“ pokrčil som plecami.

„No tak! Veď ti neujde. Už aj tak smrdíš od rýb,“ smiali sa. Často si ma doberali, ale len v priateľskom duchu.

„Alano, veľmi vtipné. Vrátim ti to, veď počkaj,“ nahodil som typický úškrn.

„Nemôžem ísť, budem mať doma problémy,“ odvetil som.“

„Nebuď sraľo. Ak s nami pôjdeš, niečo ti ukážeme. Neoľutuješ. Tak už poď, nedaj sa prosiť.“

Nechcel som byť mimo partie. Nežili sme v najľahších časoch, preto bolo lepšie, keď sme sa držali v skupine. Nikdy sme na to nezabúdali. Aj rodičia nám často pripomínali, aby sme vždy a všade chodili pohromade. Samozrejme, že sa o nás báli. Spolu sme sa cítili istejšie.

„Už ideme, tak sa maj. Vieš, kde nás nájdeš, ak si to rozmyslíš.“ Začali vyťahovať cigarety. Bola to pre nás frajerina a zároveň pocit dôležitosti, ktorý sme pri fajčení pociťovali. Zakázané ovocie chutí najlepšie.

„Počkajte, idem s vami. Počkajte ma. Hneď som pri vás.“ Pozrel som sa za seba. Otec bol stále v podpalubí. Vedel som, že ak sa opýtam, nepustí ma. Urobil som jeden veľký skok priamo na mólo a utekal som za chalanmi. Vždy som zažil viac zábavy s partiou ako s otcom. Držal ma pevnou rukou. Snažil sa o disciplínu. Teraz to už chápem, keďže ho tiež takto vychovávali. Nič iné nepoznal. Neobviňujem ho za to. Bol prísny, spravodlivý, ale vedel sa o nás postarať. Záležalo mu na rodine. Moja matka mala pre mňa vždy pochopenie, ale nemohla veľmi zasahovať do otcovej výchovy. Boli iné časy.

„Eduardo? Toto mi ešte odlož k návnadám. Eduardo, kde si? Eduardo!“ nahnevane hľadal syna na obzore, ale bez výsledku. Ten bol už dávno preč. Paolo Giuliano mal o syna permanentný strach, pretože rodina ešte nevedela, čo sa udialo. Bolo zastrelené desaťročné dievčatko. Nemeckí vojaci si ho pomýlili s partizánom. A pritom zbieralo len čučoriedky v lese. Sever Talianska vždy ponúkal tieto lesné plody. Bolo v nesprávnom čase na nesprávnom mieste. Pre jeho rodičov to bola veľmi zdrvujúca správa.

5

„Giulietta, Giulietta, láska moja.“ Alano o nej túžobne sníval. Dievča sa prechádzalo po ulici.

„Prestaň už. Nemáš šancu. To je iná trieda. Nič pre teba,“ poznamenal Francesco.

„A pre teba hádam áno? Veď si ešte zasran.“Alano sa nedal len tak zahnať do kúta.

„Neprovokuj. Určite by som mal väčšiu šancu ako ty,“ vystatoval sa Francesco.

„Obaja ste vedľa,“ usmieval sa Benito.

„Neviem, čo na nej všetci vidíte,“ ozval sa Riccardo.

„Nemáš oči? Ty si ale decko.“ Alano potom pohladkal Riccarda po vlasoch, aby ho pred všetkými zosmiešnil.

„Kto je ti decko?“ Nahnevalo ho to.

„Prestaňte! Len sa tu nepobite,“ snažil som sa ich upokojiť.

„Povedz to Alanovi. On začal.“

„Veď je to už ženská. Tie jej prsia a zadoček. Tá sa ale nesie. Nevidíš to? Čo si na chlapcov?“ opýtal sa Alano a chalani sa začali smiať.

„A dosť! Poď sem, poď sem!“ Riccardo sa postavil pred Alana, aby sa s ním pobil. Ruky mal pred sebou v bojovom postavení ako v boxerskom ringu. Bol skoro o hlavu nižší. Naozaj to bolo komické.

„Nebuď smiešny a prestaň s tým divadlom. Pozri sa na Eduarda. Niečo mu je.“ Moje myšlienky boli úplne inde. Mrzelo ma, že som odišiel z otcovej lode a nič mu nepovedal. Nebolo to odo mňa férové.

„Čo ti je? Tu máš, zapáľ si ešte jednu,“ podal mi cigaretu Alano. Bol z našej partie chalanov najstarší. Uznávali sme ho, keďže mal skúsenosti. Aj s dievčatami.

„Som v pohode.“

„To ti mám akože veriť? Von s tým.“ Alano na mňa naliehal.

„Žiaden strach,“ stručne som dodal.

Bolo veľmi horúco, asi ako každé leto. Sedávali sme na strechách rodinných domov, v korunách stromov či na vyvýšených miestach. Mali sme radi výhľad, keď sme mohli sledovať naše prístavné mestečko. Všetci sme vyrastali na jednej ulici, Via Carso. Od našich domovov až k prístavu sme to mali peši viac ako tri kilometre. Zo začiatku som sa poznal len s Alanom a Benitom. Riccardo a Francesco sa k nám pridružili do partie až neskôr. Bolo to presne v štyridsiatom druhom, tesne pred bombardovaním Janova. Často sme sa rozprávali o dievčatách. Nebola to jediná, ale vďačná téma našich rozhovorov. Išlo o stávky. Niekto z nás sa vždy na konci tešil zo sladkej a lákavej odmeny. Niekedy to boli cigarety či rôzne zaujímavé veci, za ktoré stálo riskovať a staviť sa. Nikdy sme nesúperili o peniaze. Tie ničili mnohé priateľstvá a vtedy som ešte nevedel, že aj čosi iné.

Boli sme piati a naše priateľstvo nemohol zničiť nikto. Mohol sa o to pokúsiť, aj keď sme veľakrát zniesli tresty od rodičov. Nikdy by sme nič neprezradili jeden na druhého. Bolo to puto, ktoré sme v jeden deň spečatili krvou pri našom majáku. Išlo o symboliku, ktorej sme verili. Bola pre nás veľmi dôležitá.

6

Pred rokom

„Dokedy máme čakať? Meškajú. Určite pustili do gatí,“ konštatoval Alano.

„Daj im ešte trochu času. Určite prídu. Sľúbili to. Chcú byť predsa v partii,“ poznamenal som a zahľadel som sa do diaľky, aby som ich uvidel prvý.

„Už tu mali byť,“ dodal Benito a netrpezlivo prestupoval z nohy na nohu. Sedeli sme vysoko na bielom majáku. Bolo to tiež jedno z našich obľúbených miest. Čakali sme na príchod bratov, Riccarda a Francesca Vignelliovcov.

„Eduardo, rozprával som sa o tom s Benitom,“ poznamenal Alano. Myšlienku nedokončil.

„O čom ste hovorili?“ Pozreli sa jeden na druhého. Mlčali.

„Poviete mi to? O čo ide? Už to vyklopte!“

„Asi ich nechceme,“ osmelil sa Alano.

„A to mi hovoríš až teraz? To je od vás pekný podraz. Dohodli sme sa. Urobili všetko, aby zložili skúšku. O čo vám ide?“ Nahnevalo ma to.

„Sú to len sopľavé deti.“ Pozrel som sa na Benita, ktorý vyslovil túto vetu. Alano mal na tvári úškrn.

„Benito, si len o rok starší od Francesca. Nie sú pre vás dosť dobrí?“ Uhli pohľadom. Vedeli, že mám pravdu.

„Haló, tu sme! Hneď sme hore.“

Mávali rukami nad hlavou. Utekali k nám po točiacich sa kovových mriežkovaných schodoch. Každým krokom sa približovali k vrcholu majáka a mňa čakalo to najhoršie. Povedať im, že sú s nami poslednýkrát. Bol to od chalanov podraz. Zbabelosť. Nepáčilo sa mi to.

„Čaute, tak sme tu,“ natešene nás pozdravili, ale naše pohľady boli zmiešané. Rozdielne. Bol aj dôvod.

„Prečo sa na nás tak pozeráte?“ opýtal sa Riccardo s prižmúrenými očami, akoby chcel niečo zavetriť vo vzduchu.

„Musíme vám niečo povedať.“ Snažil som sa im veľmi opatrne naznačiť, že chalani sa rozhodli inak. Náhle nás Francesco prerušil, a to bolo asi najlepšie, čo mohol urobiť.

„Už to nevydržím. Našli sme v lese tajný úkryt.“

„Aký úkryt?“ spozornel Benito.

„Veď si mi sľúbil, že to povieme spolu. Sú tam aj granáty. Musíte to vidieť. Presne vieme, kde to je.“

Navzájom sa pretekali, kto povie čo najviac o vojenskom objave, na ktorý natrafili. Vzrušene sme ich počúvali. Takéto niečo bolo pre nás magnet, ktorý sme rozhodne chceli preskúmať. Nie vždy sme si uvedomovali naplno všetky riziká, ktoré na nás mohli striehnuť. Možno aj na mieste, ktoré nás veľmi lákalo. Zavetrili sme nové dobrodružstvo.

„Alano? Benito? Čo na to poviete?“ Už som vedel, aká bude ich reakcia.

„Vitajte v našej partii,“ vyhlásil Alano a potľapkával bratov po pleciach. V ten deň sme ich oficiálne začlenili do nášho tajného spolku.

„Myslíte to vážne? Takže už žiadne skúšky? Nijaké úlohy?“ opýtal sa Riccardo a natešene si vydýchol.

„Dosť bolo rečí. Ideme, nie?“ poznamenal Benito.

„Jasné. Poďte rýchlo. Nikoho sme tam nevideli, ale aj tak musíme byť opatrní,“ povedal Francesco a už sa rútil plnou parou vpred.

„Hej! Má niekto pri sebe nôž?“ Alano mal na tvári tajomný, trošku strašidelný úsmev.

7

„Giulietta! Giulietta! Pozrite sa, vracia sa. Kráska, milujem ťa.“

Chalani sa opäť rehotali. Alano to vždy skúšal. Na každú. Poznali sme ho veľmi dobre. Celým menom Alano Farelli. Bol z nás najstarší, mal štrnásť rokov. Dievčatám sa veľmi páčil. Pokladali ho za fešáka. Uvedomoval si to, preto mu nechýbalo sebavedomie, ktoré sme my ostatní často v sebe hľadali. So svojím otcom veľmi dobre nevychádzal. Bol na syna sám. Matku, bohužiaľ, skosila v čase, keď mal Alano tri roky, neznáma choroba. Ani si ju dobre nepamätal. Jediný obraz matky, ktorý mával pred očami, bola ošumelá fotografia. Nosil ju vždy pri sebe. Navonok sa zdalo, že ho nemôže nič zlomiť. Bol odvážny. Spomínam si však na okamih, keď som ho videl prvýkrát plakať. Zaskočilo ma to.

„Musím ísť domov.“ Uvedomil som si, že je najvyšší čas opustiť kamarátov.

„Vážne?“

„Alano, otec ma prerazí, keď sa nevrátim na Lunettu.“

„Na Lunettu?“

„Prestaň! Neprovokuj! Neznášam, keď zo mňa robíš hlupáka. Odišiel som bez dovolenia. Ak na nej dnes nič neurobím, zbije ma ako hada.“

„To bude v pohode. Otec ťa má rád. Buď vďačný, aký je. Pozri sa na Benita. Ten vyrastal bez neho.“

„Idem, chalani.“

„Ako chceš. Uvidíme sa teda zajtra?“ opýtal sa Alano.

Díval sa do zeme a pohrával sa s vreckovým nožíkom.

„Jasné. Niekam vyrazíme. Majte sa,“ stihol som ešte mávnuť na pozdrav. Kráčal som po ulici s obavami, čo mi otec povie. Moja túžba byť s priateľmi bola silnejšia ako čokoľvek iné. Nepremýšľal som nad dôsledkami svojich činov. Neuvažoval som ani nad tým, ako sa bude otec cítiť, keď vyjde z podpalubia a ja tam nebudem.

„Lenže čo to má spoločné s tým dievčaťom?“ opýtala sa Anna.

„Strpenie. Sme len na začiatku.“

„Prepáč. Už ťa nebudem prerušovať. Pokračuj.“ Anna sa napäto započúvala do môjho príbehu, ktorý ma neskôr sprevádzal celým životom. Stisol som jej ruku a pustil sa do ďalšieho rozprávania.

Utekal som, ako som len vládal, ale otec už na lodi nebol. Vedel som, že pocítim opasok. Trest ma neminie. Pomalými krokmi som sa blížil k nášmu domovu. Strach a neistota mi zvierali hrdlo a žalúdok. Nebál som sa o seba, ale skôr o matku. Keď sa otec na mňa rozkričal, vždy sa jej neskôr prihoršilo. Žili sme na severe Janova v rodinnom domčeku po starých rodičoch. Mali sme blízko do hôr, do lesov, ktoré vytvárali živý ochranný štít.

„Kde si bol?! Ako si sa opovážil len tak odísť? Bez slova?! Zabudol si na našu dohodu?“ vybehol na mňa otec.

„Mrzí ma to.“

„Takže teba to mrzí?!“ Mĺkvo som stál pri dverách, s pohľadom zapichnutým do zeme. Chvíľkami som zodvihol zrak, ktorý sa upriamil na matku. Sedela za stolom. Bolo jej ľúto, že ma otec kára.

„Sklamal si ma.“

Po poslednej otcovej vete som stál ako zmeravený, pretože mi ju povedal prvýkrát. Vedel som, ako tvrdo pracuje, aby nás uživil. Práca s otcom na našej rybárskej lodi bola pre mňa samozrejmosťou. Nevedel som, čo mám na jeho slová povedať. Pozeral sa na mňa prenikavým pohľadom. V pravej ruke držal opasok. Snažil som sa byť chlap a nebáť sa trestu, ktorý som si asi zaslúžil. Keď som k otcovi pristúpil, pohľad sa mu zmenil. Podal mi do rúk opasok a bez slova odišiel do druhej miestnosti. Pristúpila ku mne matka a pohladila ma po vlasoch. Sadla si späť k stolu a začala krájať zeleninu. Utrela si slzu, ktorá jej stekala po pravom líci. Nerozumel som, čo sa práve udialo. Rozhodol som sa odčiniť svoj skutok. Posadil som sa na verandu a zobral do rúk roztrhané rybárske siete, aby som ich opravil. Dúfal som, že to otca poteší a obmäkčí. Chcel som si napraviť reputáciu. Záležalo mi na tom, aby mi otec dôveroval. Bol som jeho jediný syn. Ich jediné dieťa. Padol súmrak. Snažil som sa dokončiť prácu, ktorú som začal. Matka ma volala na večeru. Usmiala sa, keď v mojich rukách uvidela opravenú sieť.

„Ešte chvíľku. Chcem to dokončiť,“ opätoval som jej úsmev.

„V poriadku, ale poponáhľaj sa. O päť minút bude na stole večera.“ Dala mi pusu na čelo a vrátila sa do domu.

„Budem tam. Sľubujem.“ Ochladilo sa. Striaslo ma od zimy. Pretrel som si ruky dlaňami, aby sa mi rozprúdila krv. Hneď mi bolo lepšie.

„Prásk,“ moju pozornosť upútal neznámy zvuk. Zľakol som sa. Srdce mi začalo biť rýchlejšie.

Opatrne som sa rozhliadal po okolí. Bolo už skoro tma. O to viac som mal oči na stopkách. Každý neznámy zvuk vo mne vyvolával v čase vojny tie najväčšie obavy. Nebol som zbabelec. Chcel som byť len opatrný, ale nie vždy sa mi to darilo. Zvuk vychádzal z neďalekého lesa. Pomaličky som sa k nemu približoval. Zrenice sa mi rozšírili. Uvidel som pohyb. Rýchlosťou vetra som sa ponáhľal do nášho domu. Zabuchol som za sebou dvere. Lapal som po dychu. Ešte chvíľu som sa pozeral cez okno. Nikoho som nevidel. Snažil som sa upokojiť a prestať živiť strach, ktorý ma znepokojoval.

8

27. júna

„Vstávaj, ide sa na ryby. Chytaj!“ Otec hodil na mňa rybársku sieť, ktorú som včera opravil. Bol som ešte rozospatý. Z postele sa mi vstávať rozhodne nechcelo.

„Ty si mi ale ryba,“ začal sa smiať. Mal dobrú náladu. Bol som rád, že je to medzi nami opäť v poriadku. Možno ho potešila moja práca.

„Otec, je tma a prší,“ odpovedal som mu ospalo.

„Nijaké výhovorky. Teraz budú zaberať najlepšie. Dnes sa to podarí. Musíme sa poponáhľať, aby sme stihli ešte ranný trh pri móle. Všetko, čo dnes chytíme, musíme predať. Tak vstávaj, lenivec,“ odchádzal z mojej izby a popiskoval si pritom tóny známej piesne, ktorá sa mu páčila.

Dážď neprestával. Za oknami pretrvával nečas, do ktorého by ste neposlali ani psa. Jesť sme však museli. Nič nebolo zadarmo. Vyplávali sme skoro ráno, ešte pred svitaním. Niečo po tretej. More pútalo moju pozornosť svojou divokosťou. Museli sme si dávať dobrý pozor, aby nás neohrozili vlny. Poslúchol som každý otcov príkaz. Mal mnoho skúseností.

V to skoré ráno bolo pre otca opäť veľkým sklamaním. Ešte som nespomenul, že už dlhší čas neboli v otcových lovných revíroch ryby. Možno sa vytratili, možno sa nám na päty začala lepiť smola, ktorú sme vôbec nepotrebovali. Tak či onak, nemali sme pomaly už žiadne peniaze. Otec to prežíval veľmi ťažko. Bol hlavou rodiny. A veľmi hrdý. Až tak, že by nikdy nepoprosil susedov o kúsok chleba. Vracali sme sa domov s prázdnymi sieťami. Vylovili sme len zopár kusov vojnového kovového šrotu, ktorý nás nemohol zasýtiť. Pridal nám len prácu. Siete boli opäť poškodené.

Keď sme priplávali do prístavu, otec si od zlosti hrýzol pery. Rukami pevne objímal kormidlo. Ostatní rybári mali čo ponúknuť. Trh hýril rybami a morskými tvormi všetkých možných druhov, ako bol morský ostriež, pleskáč, treska, úhor, mečovec, sépia, mušle, morské raky a iné.

„Eduardo, choď domov a povedz mame, že prídem až poobede,“ v očiach mal smutný výraz a sklamanie.

„Otec, my ich chytíme.“

„Choď už!“

„Poďme na more ešte raz. Určite sa nám to podarí,“ snažil som sa ho povzbudiť.

„Eduardo, neodvrávaj!“

„Áno, už idem.“

Kráčal som po móle domov. Pohľad som ešte stále upriamoval na našu Lunettu. Otec bol na lodi. Kráčal sem a tam. Bez cieľa. Bol som smutný, pretože sa nám nedarilo. Keby som len vedel, ako prelomiť ťažké mraky, ktoré sa držali nad našimi hlavami. Svet dospelých bol pre mňa ešte vzdialený.

Rozpomenul som sa na včerajší večer, keď som sa vyľakal a utekal som domov tak rýchlo, ako sa len dalo. Bežal som do bezpečia. Možno to bolo len divé zviera, ktoré mi nahnalo taký veľký strach. Hlavou mi vírili myšlienky. Chcel som vedieť, čo sa udialo. Rozhodol som sa nazbierať trochu dreva v neďalekom lese blízko domova. Ako som už spomínal, bol naším útočiskom. Neskôr som zistil, že aj pre niekoho iného. Mal som už plné ruky, keď som náhle o niečo zakopol. Pozrel som sa lepšie a pod nohami mi ležala kniha v červenom obale. Zodvihol som ju zo zeme a po prelistovaní som si uvedomil, že jej obsahu vôbec nerozumiem. Boli to verše, ktoré ma absolútne nezaujímali, a navyše boli písané zvláštnou rečou. Dielo od Williama Shakespeara. Il mercante di Venezia (Kupec benátsky).

9

Piazza de Ferrari, pravé poludnie

„Netlačte sa! Nestojte tu! Pokračujte v ceste!“ Nemeckí vojaci sa snažili odohnať dav, ktorý sa zhromaždil na námestí. Bolo to márne. Čoraz viac ľudí bolo zvedavých, čo sa stalo. Keď hodiny odbili dvanásť, zaznel hlasný výstrel. Na zem padlo telo muža. Bol na mieste mŕtvy. Plačúca žena, ktorá bola s ním, padla na kolená. Snažili sa ju od neho odtrhnúť. Čím viac ju ťahali, tým viac sa muža držala. Nechcela pustiť ruku manžela, ktorý ležal v kaluži krvi. Pomôcť mu už, bohužiaľ, nemohla.

„Vrahovia, vrahovia! Ľudia, pomôžte!“ Tí sa len mĺkvo prizerali. Niektoré staršie ženy sa začali prežehnávať. Po týchto slovách ju jeden z nemeckých vojakov silným úderom pažbou zbrane zložil prudko na zem. V bolestiach si držala temeno hlavy. Ako špinavú handru ju ťahali po zemi. Stihla ešte manželovi vybrať z vrecka hodinky na retiazke, ktoré mu kedysi darovala. Potom ju odvliekli mimo dohľadu okoloidúcich. Kričala niečo o dieťati, až sa jej hlas stratil za pevnými múrmi nacistických prívržencov.

„Čo sa stalo? Vie to niekto?“ pýtal sa ľudí jeden z obchodníkov, ktorý predával na námestí údeniny. Výstrel nebolo možné ignorovať.

„Zastrelili žida,“ zaznelo z davu.

„Ľudia, čo sa stalo?!“ Obchodník sa snažil dopátrať príčiny výstrelu, keď k nemu znenazdajky pribehol dlhoročný priateľ.

„Pietro, poď preč. Nemal šancu. Popravili ho.“

„Kto to bol?“ opýtal sa Pietro.

„Je mi to ľúto.“

„Koho zastrelili?“

„Mattiu,“ odpovedal Romano, Pietrov dobrý priateľ, ktorý sa k nemu po incidente na námestí ihneď rozbehol.

„Mattiu?“ Pietro precitol a mal v očiach bezduchý výraz.

„Áno.“ Pietro pociťoval smútok, hnev a nenávisť. Ulice mestečka Janov boli týmito emóciami presiaknuté do základov.

„Romano, čo sa stalo?“

„Počul som, ako jeden z vojakov urážal Mattiovu manželku.“

„Kde je Mariol? Je v poriadku?“

„Zobrali ju.“ Pietro vyletel k dverám.

„Kam ideš? Počkaj! Ešte budeš mať šancu. My všetci.“ Pristúpil späť k Romanovi.

„Prečo ho zastrelili? Vrav!“ držal ho oboma rukami za plecia.

„Napadol nemeckého vojaka. Zvyšok už poznáš.“

„Mattia, Mattia... Koľkokrát som mu vravel, aby strážil svoju výbušnosť.“ Po týchto slovách udrel päsťou do steny. Výbušnosť. Bola aj Pietrovou súčasťou.

„Čo budeme robiť?“ opýtal sa Romano.

„Daj všetkým vedieť. Aj Paolovi. Dnes večer o desiatej. Na našom mieste.“

„Rozumiem. Pietro?“

„Áno?“

„Si v poriadku?“

„Snažím sa. Teraz už radšej choď.“ Romano potľapkal Pietra na znak priateľstva po pleci.

Pre vlastnú bezpečnosť skontroloval obe strany ulice.

Potom odišiel. Netrpel paranojou. Špehovia boli na každom kroku. Bola to OVRA, tajná štátna polícia, ktorej sa obával.

„Mattia,“ zaznelo potichu Pietrovi na perách. Ešte chvíľu sa pozeral cez okno na miesto vraždy. Krvavá škvrna na námestí poukazovala na ďalší nezmyselný a vyhasnutý život.

10

Otec sa ešte nevrátil. Bol už skoro večer. Matka mala strach. Nebol som výnimkou. Dobre som sa pamätal na sklamaný výraz jeho tváre po neúspešnom rybolove. Mal sa vrátiť už pred niekoľkými hodinami. Na pleciach nosil bremeno zodpovednosti. Mal nás a my sme mali len jeho. Sedel som pred domom a v rukách som držal knihu, ktorú som objavil v lese. Sledoval som matku, ako každú chvíľu vybiehala na verandu. Čakala na otca. Takúto nepokojnú som ju nezažil už dlho. Niekedy mávala zlé tušenia. Dúfal som, že tento večer nebude jedným z nich. Slnko pomaly zapadalo za obzor.

Mama, idem na chvíľu za Alanom.“ Čakanie na otca ma veľmi znervózňovalo. Skôr myšlienka, že by sa mu mohlo niečo stať. Dvere domu boli pootvorené. Po horúcom dni bolo príjemné pocítiť mierny chlad. Mama podišla k dverám. Pozerala sa na mňa, ale myšlienkami bola úplne inde.

„Mami? Mami?!“

„Áno?“

„Tak môžem ísť?“

„Kam chceš ísť?“

„Mami, vôbec ma nepočúvaš. Predsa k Alanovi.“

„Samozrejme, ale nebuď dlho. Chcem, aby si bol doma skôr ako otec.“

„Budem. Pôjdem len na polhodinu. Možno aj na kratšie.“

„Dobre teda, ale dávaj si na seba pozor,“ mávala mi na cestu. Ponáhľal som sa. Chcel som ísť k Alanovi skratkou. Cez les som to mal oveľa bližšie. Pod nohami mi praskali malé vetvičky a šuchotalo lístie. Každým krokom som vytváral zvukovú kulisu, do ktorej som sa rád ponáral. Z diaľky som začul nárek. Bol to dievčenský plač. Prekvapilo ma to.

„Bola to ona? Tvoja veľká láska?“ Anna ma opäť prerušila pri rozprávaní.

„Ak mi budeš skákať do reči, nikdy sa to nedozvieš.“

„Už som tíško,“ obrazne si zamkla ústa a kľúčik hodila za seba. Bolo vidieť, že bola príbehom úplne pohltená.

„Môžem pokračovať?“ Anna nevyriekla ani slovo. Len s úsmevom prikývla.

Ako som spomenul, z diaľky sa ku mne niesol dievčenský nárek. Bolo už skoro tma. Snažil som sa ísť za plačom. Prešiel som pomedzi niekoľko stromov a hustých kríkov. Nakoniec som ju našiel. Sedela na zemi, slziac na doráňané kolená. Dlhé vlasy ju ochraňovali pred okolím. Vytvorila si nimi vlastný svet bezpečia. Nohy mala bosé a zafúľané od zeminy. Pomalými a opatrnými krokmi som sa k nej približoval. Jej smútok ma zasiahol.

„Prásk!“ kúsok malej vetvičky, na ktorú som stúpil, prezradil moju prítomnosť. Rýchlo som sa ukryl za strom.

„Je tu niekto?“ V tom okamihu mi zaznel v ušiach ten najkrajší hlások. Dlaňami si utierala uplakané oči. Krajšie dievča som v živote nevidel. Stál som tam ako zarezaný.

„Ahoj,“ vyšlo zo mňa len jedno slovo. Hneď ako som ho vyslovil, upriamila pohľad mojím smerom.

„Kto si?“ Po chvíľke odmlky som zo seba vytlačil druhé slovo.

„Eduardo.“

Pri pekných dievčatách som sa cítil nesmelý. Bál som sa ich osloviť. Vždy som mal obavy z odmietnutia. Kiež by som vyzeral ako Alano. Ona bola pre mňa niečo viac. Ani som ju nepoznal a srdce sa mi silno rozbúchalo. V hrdle som mal veľmi sucho. Na šaty sa jej nalepilo lístie z okolitých stromov. Bola ako lesná víla, ktorú som počul nariekať. Nebola už dievčatkom. Pozeral som sa na jej ženský pôvab, ktorý sa chúlil v malom klbku. Bola nádherná.

„Kto si? Čo tu robíš?“ opýtala sa ma. Snažil som sa osmeliť. Nechcel som sa pri nej úplne znemožniť, pretože sa mi to stávalo veľmi často.

„Som syn Paola Giuliana, rybára. Bývame neďaleko. Počul som v lese plač. Si v poriadku? Nebolí ťa niečo? Nie si zranená?“

„Som v poriadku,“ dodala stroho. Pozeral som sa do jej hnedých a prenikavých očí. Hľadela stále pred seba.

„Ako sa voláš?“ opýtal som sa.

„Alessandra,“ odpovedala trochu neisto. Do toho mena som sa hneď zaľúbil.

„Si tu sama?“

„Nie, čoskoro sa tu s niekým stretnem, takže by si mal už radšej ísť.“ Bolo vidieť, že bola veľmi rozumná.

„Prečo si plakala?“ Zaujímalo ma to.

„Rodičia ti nevraveli, že je neslušné vyzvedať?“ Jej otázka ma úplne zaskočila.

„Prepáč. Nechcel som. Otec mi vždy hovorí, že si musíme navzájom pomáhať.“ Vybral som sa teda opačnou stranou za Alanom, keďže moju pomoc vôbec nepotrebovala.

„Eduardo, počkaj!“ Okamžite som ostal stáť na mieste. Akoby som od nej nikdy nechcel odísť.

„Áno?“

„Poď si ku mne sadnúť.“ Všimol som si na jej tvári mierny úsmev, čo ma potešilo.

„Myslíš to vážne? Nemáš sa tu náhodou s niekým stretnúť?“

„Nie, nemám. Chcela som si byť len istá, že nemáš iné úmysly.“

„Iné úmysly?“ Nevedel som, čo tým naznačovala.

„Eduardo, koľko máš rokov?“

„Skús hádať,“ očakával som odpoveď so šibalským úsmevom.

„Pätnásť? Šestnásť?“ tipovala mi vek. Ostal som zarazený. Bol som zvyknutý, že si ma starší chlapci vždy doberali. Od nej som to rozhodne nečakal. Ako by som aj mohol? V ten večer som sa v lese do nej zaľúbil.

„Nevidíš, že mám len trinásť rokov?“ trošku som sa nadurdil.

„Nie, nevidím. Som slepá.“ Mierne sklonila hlavu. V tom okamihu som sa cítil ako hlupák a hanbil som sa. Už som rozumel, prečo mi nehľadela do očí. Všetko vysvetľovala drevená palica položená vedľa nej.

„Ja, ja...“ nevedel som sa vykoktať.

„Eduardo, to je v poriadku. Nevidím od narodenia.“

„Prepáč, nevedel som. Cítim sa veľmi hlúpo.“

„Už sa tým netráp a prisadni si.“

Bolo to nespravodlivé. Prečo to Boh dopustil? Čím si to zaslúžila? Neskôr mi práve ona predostrela krásu prírody svojimi očami. Ukázala mi svoj svet. Bolo treba otvoriť sa mu srdcom.

11

Rybárska krčma v prístave

„Neotravuj, čo chceš?! Ako si ma tu našiel?“

„Paolo! Pozbieraj sa. Opäť nasávaš? Myslím, že ti stačilo. Už si zabudol, k čomu ťa alkohol doviedol? Chceš prísť o rodinu? Polož ten pohár!“

„Kto si, že mi tu budeš rozkazovať?!“

„Vstávaj, ideme.“

V tom roku padol môj otec opäť do tieňov minulosti. Mával problémy so svojimi démonmi. Už sedem rokov sa mu darilo abstinovať. V ten večer však alkohol zvíťazil nad jeho duchom. Zúfalstvo a strach z existencie mohli človeka rýchlo zlomiť. Ako som spomínal, otec cítil silný záväzok voči rodine. Sám vyrastal v čase dospievania bez otca. Nemal vzor, na ktorý by sa upriamil. O to viac sa snažil, aby som bol v živote pripravený na realitu. Nemaznal sa so mnou. Otec bol praktický typ. Nie div, že nemal možnosť vytvoriť si so mnou vzťah. Otec mu zomrel veľmi skoro. Ako sa mal ku mne priblížiť, aby sme si viac rozumeli? Nezazlievam mu to. V detstve ma to veľmi trápilo, ale keď som bol starší, pochopil som to.

„Nechaj ma! Krčmár, ešte jedno kolo. Aj pre môjho kamaráta. Ako sa vlastne voláš?“ Paolo sa začal prihlúplo chichúňať.

„Nie, on už nebude. Ideme. Vstávaj!“

„Nechaj ma! Nikam nejdem!“ prudko od seba odstrčil Romana.

„Krčmár, ešte jednu rundu!“

„Tak to už stačí. Čo by povedala tvoja žena, ak by ťa teraz videla? No tak, poďme!“ Obaja vyšli z miestnej krčmy. Paolo Giuliano nevedel stáť na nohách. Bol tiež len človek. Vo svojom vnútri sa snažil byť nepriestrelný, a práve to ho zradilo.

„Čo tu robíš?“ opýtal sa Paulo.

„Máme stretnutie.“

„Veď vidím, ale ja som sa s tebou stretnúť nechcel. Ty si prišiel za mnou.“

„Paolo, stretnutie odboja. Bože, ale si sťatý. Pietro ťa takého nesmie vidieť. Vieš, čo si o tom myslí.“

Pietro, celým menom Pietro Begini. Cez deň bol nenápadným obchodníkom s údeninami na námestí Piazza de Ferrari. Večer sa z neho stával zakladateľ odboja v severnom Taliansku. Bol na čele organizovaného odporu proti režimu. Jeho úlohou bolo podávať informácie druhej strane, a to anglo-americkým vojskám. Môj otec patril do odboja s názvom PER LA LIBERTÁ d´Italia - ZA SLOBODNÉ TALIANSKO. Veril, že každá pomoc je dobrá. Chcel byť súčasťou toho, keď sa to raz skončí. Vojna, ktorú z hĺbky duše neznášal. Bol proti nacizmu v krajine.

„Čo sa deje? Bože môj, je mi zle.“ Paolo sa držal za hlavu.

„A divíš sa? Len kráčaj, nezastavuj sa.“ Romano ho podopieral.

„Uhni, budem vracať.“

„Len to zo seba dostaň. Ešte studená sprcha. To ťa hneď preberie.“

„Koľko je hodín?“ opýtal sa Paolo.

„Bude osem.“

„To nie je dobre. Musím ísť okamžite domov.“

„Zbláznil si sa? V takomto stave? Ideme ku mne. Musíš sa dať dokopy. Pošlem k tvojej rodine niekoho, aby vedeli, že si v poriadku. Dobre?“

„A čo povedia mojej žene? Že som sa ožral ako sviňa?“

„V prvom rade sa daj dokopy. Tí nemeckí bastardi zabili Mattiu.“

„Čo?! Kedy?! Ako?!“ Paolo sa snažil postaviť na nohy.

„Dnes na pravé poludnie. Zastrelil ho nemecký vojak a ženu niekam odvliekli.“

„Nacistické svine!“

„Buď tichšie. Chceš, aby ťa niekto počul?“

„Berú nám ryby, kradnú dôstojný život. Moja žena a syn. Ako ich uživím? Svinstvo, ktoré je v mori, mi trhá všetky siete.“

„Potrebuješ založiť? Ber!“ Romano vybral z vrecka niekoľko drobných.

„Nechaj si tú almužnu. Ja sa o svoju rodinu postarám.“ Po týchto slovách spadol na zem. Romano ho opäť staval na nohy.

„To vidím. Chceš sa o nich postarať? Som tvoj priateľ, ale ak sa ešte raz takto spustíš, už ťa z tohto bahna vyťahovať nebudem. Myslím to úplne vážne. Tu máš. A vrátiš mi ich neskôr, keď budeš mať.“

„Romano...“

„Viem. Nič nevrav. Poďme. Už budeme tam.“

Otec nebol zlý. Každý sa s únavou z vojny vyrovnával po svojom. Mal okolo seba dobrých priateľov, s ktorými vytvoril pevné a priateľské zväzky. Mnohé rodiny ani netušili, že ich hlavy rodín patria do odboja proti režimu. Taktiež sme to zo začiatku nevedeli. Otec sa nás snažil chrániť, aby sme sa nepreriekli. Nastal však deň, keď sa nedalo ďalej mlčať.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dievča z lesa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.