Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Daniel Lowly

Démon

nové dobrodružstvo Eduarda Mareša

Autor: © Daniel Lowly, 2013

Obálka: © Elist

Jazyková korekcia: Martina Zacharovská, 2013

Vydavateľ elektronickej knihy: © Elist

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN: 978-80-89646-42-5

Venované synovi Danielovi

Veľké ďakujem, patrí v prvom rade mojim drahým najbližším. Mojej drahej polovičke a mame našich dvoch krásnych detí zároveň. Som im nesmierne vďačný za ich podporu a trpezlivosť v čase, keď vznikala táto kniha.

Obrovské ďakujem patrí môjmu vydavateľovi, výbornému manažérovi a autorovi obalu knihy, Mgr. Petrovi Druskovi.

Ďakujem veľmi pekne Martine Zacharovskej za korektúru a gramatickú úpravu textu.

V neposlednom rade moje najväčšie ĎAKUJEM, patrí vám, mojim milovaným čitateľom. Nebyť vás, nemalo by význam písať…

„Zlo potrebuje k svojmu víťazstvu jedinú vec. Aby dobrí ľudia nerobili nič.“

Edmund Burke

Fakty

- Lindisfarne, Holy Island, ruiny kláštora. Založený v roku 635 sv. Aidanom. V roku 793, vyplienený Normanmi, Anglicko

- John O´Groats – osada nachádzajúca sa na severnom pobreží Škótska

- Orknejské ostrovy – škótske súostrovie. Zo sedemdesiatich ostrovov je obývaná jedna tretina z nich

- ostrov: Sould Ronaldsay, prístavné mestečko Burwick. Tretí najväčší ostrov.

- ostrov: Mainland, prístavné mesto Kirkwal. Najväčší spomedzi ostrovov. 75% populácie žije práve tu.

- Shetlandské ostrovy - najsevernejšie územie Škótska. Spomedzi stovky ostrovov je obývaných 16.

- prístav Lerwick – prístavné mesto, najväčšie na ostrovoch.

- Scalloway, ruiny hradu – postavený v roku 1600, grófom Patrickom Stewartom

- Faerské (Ovčie, Vzdialené) ostrovy – súostrovie ležiace v severnom Atlentickom oceáne. Nachádzajú sa približne v strede medzi Islandom a Nórskom. Tvorí ho 18 ostrovov.

- ostrov: Suduroy, Hvalba - osada známa predovšetkým lovom veľrýb tzv. grindadráp

- ostrov: Lítla Dímun – najmenší neobývaný spomedzi ostrovov. Jeho rozloha: 0. 82 km², najvyšší vrch – Rávan (414m)

- Callanish stones (v blízkosti osady – Callanish) – západné pobrežie ostrova Lewis. Monument z megalitov, pripomínajúci pokrívený keltský kríž. Doba vzniku cca: 2900 – 2600 p.n.l Vonkajšie Hebridy, Škótsko

Prológ

Až sa dovŕši tisíc rokov, bude satan uvoľnený zo svojho väzenia a vyjde, aby zvádzal národy, ktoré sú na štyroch uhloch zeme…

Zjv 20, 7-8

Apokalypsa – slovo dostatočne mocné na to aby pri jeho vyslovení telom človeka prebehli zimomriavky a nenechali ho chladným ani v tých najtajnejších zákutiach jeho vnútra.

Veru… „prisilná káva.“

Isteže, nie je mojím zámerom strašiť ľudstvo prírodnými živlami, katastrofami či nebodaj stretom našej Zeme s obrovským meteoritom. Nie, mojím zámerom nie je uberať sa týmto smerom.

To čo chcem, je pohliadnuť do zrkadla nastaveného vlastným svedomím a pokúsiť sa hľadať odpoveď na otázku - Aký v skutočnosti som/sme?

Milý čitateľ/ka, drahý priateľ/ka…

V tejto chvíli nie je podstatné, či si človekom veriacim. Nie je mojou prioritou skúmať či veríš v nesmrteľnosť duše, alebo v posmrtný život ako taký. Nech už máš na to akýkoľvek názor, jednu vec nepoprieš…

Existenciu zla!

Zrejme tušíš, akým smerom sa chcem uberať. Áno - apokalypsou svedomia, akousi časovanou rozbuškou číhajúcou na naše vnútro, zmýšľanie, či životné postoje. Pamätaj! Otvoriť srdce zlu, znamená zanechať dobro. Zanechať dobro, znamená zahodiť dar – darujúcemu priamo k nohám a odmietnuť jeho láskavú dlaň. Nech už je tým darcom ktokoľvek. Boh, alebo samotný život.

Pokušenia, nástrahy, extrémny liberalizmus, či voľnomyšlienkarstvo … áno, to sú zdroje nákazy duše, staré ako sám svet. Číhajú a oberajú nás o pokoj. Vírusy rozkladajúce svedomie ako HIV organizmus.

Nuž, drahý priateľ/ka zamysli sa!

Otvoríš zlu cestu dokorán, alebo chceš nahliadnuť iba zo zvedavosti? Pozor! Nie všetko sa dá vrátiť späť! … či zostaneš v monogamnom vzťahu s dobromyseľnosťou a dopraješ svojmu vnútru „pokoj?“

Máš život vo vlastných rukách!

Nie zbytočne sa predsa vraví: „Každý sme si strojcom vlastného šťastia…“

Buď obozretný/á!

Šelma nikdy nespí! Bdie a čaká… Ver mi! Až zacíti tvoju slabinu, čo len malú ranku - skočí bez zaváhania a roztrhá ťa na kusy! Zlo má mnoho podôb. A je strašné!

Britské ostrovy, …okolo roku 780 n. l.

Územie ostrovov bolo rozdelené na sedem kráľovstiev: Wessex, Mercia, Northumbria, Východné Anglicko, Sussex, Essex a Kent. Kráľovstvá líšiace sa rozlohou, či už väčšie alebo menšie, bojovali medzi sebou odjakživa. Anglovia, Sasi, či Jutovia. Snahou každého z nich bolo: posunúť hranice, získať rešpekt iných kráľovstiev a upevniť moc.

Dôvodov bolo tiež hneď niekoľko: náboženské, politické, no v prvom rade z čisto ľudského hľadiska toho-ktorého kráľa – zvlášť egocentrické.

Aj napriek bojovým výpravám si šľachtici dokázali preukázať akú-takú úctu a svojich protivníkov odprevádzali zo sveta spôsobom prinajmenej dôstojným ich stavu, respektíve vznešenosti rodu.

Ich boj sa však nedal ani len vo sne porovnať s plienením a tiel-rvúcim besnením, ktoré v jedno chladné ráno, na vlastnej koži pocítili obyvatelia jedného spomedzi týchto kráľovstiev…

autor

1. časť
Československo

1. kapitola
PRAHA, nábrežie Vltavy
… pred polrokom

December,
16. 30 hod.

Bolo pomerne teplé zimné popoludnie. Na pobreží rieky bolo v tejto chvíli rušnejšie než obvykle.

„Vieme, kto to je?“ spýtal sa šéf oddelenia kriminálnej polície podriadeného.

„Žiaľ, nie,“ odpovedal, čupiac nad mŕtvym telom neznámeho muža s čiernou páskou prekrývajúcou ľavé oko. Obeť bola vo veku približne šesťdesiat rokov.

„Čo doklady?“

„Nič… iba toto,“ odpovedal a natiahol ruku.

Ostrieľaný kriminalista od čupiaceho muža prevzal igelitové vrecko s rozmočeným lístkom vo vnútri.

„Letenka?“

„Áno, avšak o čokoľvek vpísané perom, sme prišli. Žiaľ. Atrament…“

„Ako dlho je po smrti?“

„Pár hodín!“ pripojil sa k dialógu súdny lekár.

„Pár hodín?“

„Určite! Pokožka tela ešte nevykazuje výrazné posmrtné znaky spôsobené dlhodobejším úmrtím.

„Počkať,“ podotkol hlavný vyšetrovateľ hľadiac na vodou zničenú letenku. „Ma… made in En…,“ snažil sa prečítať drobné tlačené, červené písmo v jej spodnej časti.

„…vyrobené v Anglicku,“ skočil mu podriadený do reči a pokračoval hľadiac do notesu s poznámkami, „v londýnskej tlačiarni Print - W. Moore & Son, 1-005-23-7… pravdepodobne registračné číslo. Už som to vylúštil.“

„Nepochybne, ďakujem… “

„O pečiatky dátumu odletu a príletu sme prišli rovnako. Ako vidíte, zostali po nich len machule.“

„Takže máme hovno! Neznámy muž, nikto nevie odkiaľ, ani kedy priletel, nepoznáme jeho národnosť… vôbec nič.“

„Snáď zostáva jediné… čakať! Až niekto ohlási jeho zmiznutie.“

„V to dúfam! V opačnom prípade skončí v neoznačenom hrobe v kúte cintorína!“

„Nuž, jediné čo aspoň môžeme zistiť je príčina smrti. Výsledky budú po pitve. Buď sa utopil…“

„…alebo mu niekto pomohol,“ skočil šéf kriminálneho oddelenia lekárovi do reči.

„… alebo je aj tretia možnosť. Mŕtveho ho už do rieky iba pohodili,“ dodal lekár a pokračoval: „to nám však už prezradia jeho pľúca!“

„Čo to oko?“

Obhliadajúci lekár mierne nadvihol pásku. „Zrejme staršie zranenie…“

„Z vojny?“

„Ťažko povedať. Súdiac však podľa jaziev okolo, následok po črepine granátu by som vylúčil. Skôr to vyzerá na škrabance po pazúroch nejakej šelmy, alebo dravého vtáka. Viečko bolo úplne dotrhané. Nech ho už napadlo čokoľvek, na oko oslepol takmer okamžite.“

Nadriadený kriminálneho oddelenia, držiac igelitové vrecko s rozmáčanou letenkou prikývol a gestom ruky jednému z členov štátnej bezpečnosti naznačil, aby telo zakryl.

… o hodinu neskôr,
17. 30 hod.

Z dverí historickej budovy archeologického múzea vyšiel doktor Eduard Mareš. Schádzal dolu schodmi oblečený v dlhom šedom plášti s elegantným klobúkom na hlave a čiernou koženou taškou v ruke. Pred múzeom mal zaparkované auto, do ktorého nasadol.

… o tridsať minút neskôr

Edy zaparkoval auto pred domom, vystúpil a prešiel krížom cez ulicu. Otvoril vchodové dvere trojposchodovej staršej budovy a vošiel dovnútra.

Vstúpil do bytu a rozsvietil.

Na podlahe priamo pod nohami zbadal obálku. Otočil sa, vrátil sa na chodbu pred dvere a hľadel cez zábradlie na schodisko, či niekoho nezbadá. Po chvíli však vystrúhal zjavne prekvapujúcu grimasu a vrátil sa späť do bytu. Zodvihol obálku. Sňal si z hlavy klobúk a plášť zavesil na drevený vešiak, stojaci v rohu predsiene.

Vstúpil do izby. Podišiel ku konferenčnému stolíku a nalial si do pohára koňak. Sadol do kresla, dal si jeden hlt a zadíval sa na neznámu zalepenú obálku. Perom bolo na nej napísané: FOR MY FRIEND… (Pre môjho priateľa…)

Edy zvážnel. Otvoril ju a vybral z nej už podľa vzhľadu zopár značne starých listov, napísaných v latinčine. Opäť si odpil z koňaku, preložil si nohy jednu cez druhú a v tichosti sa pustil do čítania…

2. časť
Anglicko

2. kapitola
HOLY ISLAND, Northumbrijské kráľovstvo

Pobrežie severného Anglicka
Kláštor, Lindisfarne
… 8. jún 793

„Glorificamus te, laudamus te, adoramus te… et benedicimus te…,“ (Oslavujeme ťa, chválime ťa, klaniame sa ti… velebíme ťa…) zneli slová úvodného gregoriánskeho spevu, precítené anjelskými hlasmi bratov mníchov. Neboli to len slová…

Bol to spôsob vyjadrenia ich hlbokého presvedčenia. Ich neoblomnej viery prameniacej z ich sŕdc.

Ten anjelský spev doslova rezonoval každou bunkou v telách všetkých prítomných, nachádzajúcich sa v kláštornom chráme.

Vyše osemdesiatročný prior opátstva odetý v snehobielej tunike a v liturgickom rúchu, podopierajúc sa o mladučkého člena mníšskeho rádu, kráčal k oltáru v úmysle sláviť Najsvätejšiu obetu.

Na jeho hrudi žiaril pektorál. Bol to strieborný kríž ozdobený zlatým výpletom a vzácnymi tmavozelenými jantárovými kamienkami.

Pokľaknúc a hlbokým úklonom vzdal úctu drevenému krížu, nachádzajúcemu sa na čelnej stene chrámu.

Úvodný spev utíchol. Jeho ozvena však ešte na okamih hladila priestor Božieho domu, až sa tajomne vytratila v jeho kútoch.

„In nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti,“ ( + V mene Otca i Syna i Ducha Svätého) prežehnávajúc sa, zanôtil staručký prior. S mierne predpaženými rukami pokračoval v speve: „Gratia Domini nostri Iesu Christi, sit cum omnibus vobis.“ (Milosť nášho Pána Ježiša Krista, nech je s vami všetkými)

„Et cum spiritu tuo,“ ( I s duchom tvojím) odpovedali bratia mnísi, zborovým anjelským spevom.

Medzitým, sa na pobreží z hustej hmly vynáralo niekoľko dračích hláv. Vypínali sa hrdo niekoľko metrov nad spenenou morskou hladinou. Strašidelný výraz ich tvárí, bol predzvesťou blížiaceho sa zla. Ich dlhé šupinaté hrdlá boli badateľné čoraz viac. Zdobili provy dračích lodí, takzvané „drakkary“, normanských barbarských kmeňov. Vikingov.

„Kyrie, eleison… Christe, eleison… kyrie, eleison,“ (Pane, zmiluj sa… Kriste, zmiluj sa… Pane, zmiluj sa…) ozývalo sa kláštorným chrámom. Bratia spievali, zopínali ruky k nebu a tešili sa Božej priazni.

Drakkary - vďaka svojej konštrukcii, ktorá sa vyznačovala plytkým ponorom, priplávali takmer k súši.

Rozbesnení berserkovia, ktorí tvorili súčasť vikinských oddielov, vyskakovali jeden po druhom do mora. Boli to polonahí, špinaví a strapatí barbari, zahalení v medvedích, či vlčích kožiach. Doslova šialení a rozdivočení blázni, ktorých správanie hraničilo so zdravým rozumom. Psychopati znižujúci sa k samopoškodzovaniu, či k vzájomnému kaličeniu sa, ako besné a krvilačné psy. Z výrazov ich tvárí sa dal vyčítať hlad po krvi a ukrutnom vraždení.

Vyzbrojení ťažkými obojstrannými sekerami a mohutnými kladivami, brázdili posledné metre mora, hladina ktorého im siahala takmer do pol pása.

Vzápätí za beštiálnymi berserkmi vyskakovali z dračích lodí ostatní Vikingovia, no prahnúci po plienení rovnako ako tí polonahí šialenci pred nimi. Muži týchto oddielov boli mohutní bojovníci. Boli oblečení v polodlhých koltách s prehodenými plášťami na chrbtoch, zopnutými bronzovými sponami. Pásy mali prepásané hrubými koženými opaskami, obvešaní bodnými zbraňami, s mečmi a so sekerami v rukách. Hlavy mali pokryté pokrývkami z koží, či priľahlými prilbami zo železa.

Títo piráti, ktorých sa v tejto severnej časti Anglicka vylodilo niekoľko desiatok, sa už v tejto chvíli zoraďovali a formovali do akejsi chaotickej útočnej pozície.

„Sanctus, sanctus, sanctus…“ (Svätý, svätý, svätý…) ozývalo sa chrámom. Mnísi spievali, pričom si jeden po druhom kľakali.

Staručký kňaz vzal do rúk nekvasený chlieb, úctivo sa predklonil a vyslovil slová premenenia: „Accipite et manducate, hoc est enim corpus meum,“ (Vezmite a jedzte, toto je moje telo) držiac Kristovo telo v rukách ho vyzdvihol nad hlavu. Vzápätí ho položil na pozlátenú misku, pokľakol, vzal do rúk kalich s vínom a pokračoval: „Accipite et bibite, hic est enim calix sanguinis mei,“ (Vezmite a pite, toto je kalich mojej krvi) držiac kalich s Kristovou krvou ho opäť vyzdvihol nad hlavu. Po chvíli ho položil na oltár a úctivo pokľakol.

Normani boli neoblomne oddaní svojím pohanským bohom.

Veľkému Odinovi – bohu vojny a mŕtvych. Jeho synovi Thórovi – vládcovi nebies a ich ochrancovi, ako aj Hel – bohyni podsvetia a mnohým ďalším.

Bez akejkoľvek vedomosti o kresťanstve ako takom, tiahli na kláštor v úmysle plieniť, rabovať a vyhladiť všetko živé.

„Oremus, fratres… ,“ (Modlime sa, bratia…) zaznela výzva rehoľného kňaza – opáta kláštora.

Priestor Božieho domu sa v tom okamihu rozozvučal gregoriánskym spevom. Mnísi v jednomyseľnej viere spievali modlitbu – Otče náš…:

„Pater noster, qui es in caelis:

sanctificetur nomen tuum;

adveniat regnum tuum;

fiat voluntas tua, sicut in caelo, et in terra.

Panem nostrum cotidianum da nobis hodie;

et dimitte nobis debita nostra,

sicutet nos dimittimus debitoribus nostris;

et ne nos inducas in tentationem;

sed libera nos a malo.“

Spev ešte chvíľu doznieval v skrušených dušiach bratov mníchov. Úctivo pokľakli a natešene očakávali posvätný okamih, kedy sa zúčastnia na Pánovej hostine a príjmu tajomné Kristovo telo a krv, pod spôsobom nekvaseného chleba a vína.

Keď vtom…

Dvere kláštorného chrámu sa rozleteli pod zničujúcou silou mohutných oceľových kladív barbarských berserkov.

V okamihu sa chrámom prehnala vlna prievanu a studeného vzduchu ako zničujúci morský príboj.

Sviečky na oltári hrajúce svetielkami nádeje, žiariace sťa záchranné majáky osvetľujúc múry Božieho domu, v tej chvíli zhasli.

Len stúpajúci dym z ich dohasínajúcich knôtov bol akýmsi predobrazom blížiacej sa skazy… blížiacej sa ukrutnej smrti nič netušiacich a nechápajúcich modliacich sa mníchov.

Kvílenie, bolesť, mučenícka smrť - atribúty zla, ktoré o niekoľko okamihov ovinú krvavým rubášom telá oddaných božích služobníkov.

Staručký kňaz zodvihol hlavu.

V chráme nastalo zlovestné ticho. Prior pochopil. Dnes, držiac mučenícke ratolesti, predstúpia pred Pána.

Normani ťažkopádne kráčali stredom kláštorného chrámu.

Jeden z nich, mohutný chlap, predstúpil pred staručkého opáta. Vzal do ruky kalich a bezbožne vlial do seba jeho obsah.

Rukou si utrel mokré ryšavé fúzy a bradu, po ktorej stekala Kristova krv pod spôsobom vína.

Nato siahol do misky s hostiami.

Špinavou dlaňou v nej zahrabal a naplnil si nimi zapáchajúce ústa, plné zožltnutých a pokazených zubov.

Zopár hostií, ktoré zostali v pozlátenej miske, šmahom ruky vhodil kňazovi do tváre. Kristovo telo pod spôsobom kúskov nekvaseného chleba padlo na zem.

Bezbožný barbar ich pritlačil k zemi podrážkou svojej obuvi, vyrobenej z kože dobytka.

Šliapal po Kristovom tele a staručkému priorovi sa pritom uštipačne škeril do tváre.

Vyše osemdesiatročný prior kláštora si pokorne kľakol pred barbara.

Zbieral prstami rozšliapané kúsky Kristovho tela a úctivo si ich vkladal do úst pričom neustále šepkal: „Ne respicias peccata nostra, sed fidem Ecclesiae tuae… ne respicias peccata nostra, sed fidem Ecclesiae tuae…“ (Nehľaď na naše hriechy, ale na vieru svojej Cirkvi…)

Ukrutný berserk mu šliapol na prsty rúk a celou silou zatlačil.

Kňaz zastonal od bolesti lámajúcich sa prstov. So slzami v očiach zodvihol hlavu a pozrel barbarovi do očí, akoby do očí samotnému diablovi.

V tej chvíli vzduchom zasvišťala obojstranná ťažká sekera, s ostrím ako žiletka.

Hlava staručkého kňaza padla na kamennú podlahu chrámu. Z tepien preťatého krku striekala krv na všetky strany.

Biele liturgické rúcho prešívané pozlátenými niťami sa v okamihu sfarbilo krvou.

Kľačiace telo bez hlavy bezbožný barbar odkopol od seba a víťazoslávne zreval na celý chrám.

Bratia mnísi, účastní tohto krvavého divadla, podľahli panike…

Nebolo však úniku.

Barbari ich telá pretínali mohutnými sekerami a hlavy mliaždili oceľovými kladivami.

Snehobiele mníšske habity nasiakali krvou.

Barbari zohavovali ich telá ako zmyslov zbavení. Odtínali im hlavy aj končatiny, pričom revali ako besní.

Jedného z mladých mníchov, azda sedemnásťročného novica plaziaceho sa stredom chrámu, dvaja z berserkov chytili za ramená.

Po chvíli, už kľačiacemu na zemi, mu jeden z nich zodvihol bradu a druhý priložil pod krk širokú čepeľ noža v úmysle ho podrezať ako nevinného baránka.

Na prahu dverí Božieho stánku stál veliteľ, či azda vodca tohto vražedného komanda. Jeho mohutné a naširoko roztiahnuté paže od tela s pevne zovretými dlaňami, dodávali siluete jeho postavy, neuveriteľnú dravosť.

„Ikke drepe,“ (nezabíjať) - zvolal, neskutočne hrubým až desivým hlasom.

Berserkovia skameneli. Počúvli ho však bez akýchkoľvek výhrad.

Poriadne zaucho mladučkému mníchovi si však jeden z nich neodpustil.

Novic sa rozplakal.

Mohutný Viking stojaci vo dverách, vykročil priamo k nemu. Stojac pred ním sa poobzeral okolo.

Barbari ovešaní zlatými liturgickými predmetmi ich jeden po druhom bezbožne vynášali z chrámu.

Vodca tlupy sa novicovi opäť zadíval do očí a berserkom stojacim za kľačiacim chlapcom dal znamenie - miernym rozpažením rúk a palcami smerujúcimi od seba.

Barbari mu roztiahli ruky.

Trasúci sa chlapec zodvihol hlavu v úmysle zadívať sa Vikingovi do tváre.

Jeho tvár však nevidel. Bola schovaná za oceľovom maskou.

Tá bola v strede čela zdobená zlatým kruhom a tromi čiarami, sťaby slnečnými lúčmi.

V očiach barbara však chlapec videl neskutočné zlo, ktoré ho prebodávalo ako najostrejšia dýka.

Rozplakal sa. Po lícach mu stekali slzy. Vzlykal. Triasol sa na celom tele.

Barbar zodvihol ruky a spoza hlavy vytiahol dva mohutné meče. Zaškrípal zubami, vyceril ich a švihom rúk preťal mečmi ostrými ako britvy mladému mníchovi obe ruky v oblasti ramien.

Daroval mu život…

Avšak za akú strašnú cenu? Život, výmenou za ruky…

Barbarov úmysel bol v podstate dokonalým zámerom. Nechať nažive jediného zmrzačeného mnícha ako varovný prst pre ostatných.

Tento barbar - „vraždiaci stroj“ dobre vedel, že jediný svedok týchto krvavých jatiek je omnoho viac, ako sto z počutia šíriaci len akési legendy.

Barbar prešiel chrámovou loďou a vstúpil do presbytéria.

Vedľa torza tela staručkého opáta ležal na zemi pektorál - kríž, ktorý mal tento kňaz počas slávenia svätej omše prevesený na prsiach.

Barbar v záhadnej maske po ňom siahol. Druhou rukou zodvihol odťatú hlavu opáta, držiac ju za vlasy. Vzpriamil sa. Chvíľu sa na ňu díval.

Zároveň, hľadiac na strieborný kríž, sa nepríčetne, bezbožne a nechutne rozrehotal na celý chrám.

Hrdým krokom prekračujúc zohavené tela mníchov, smeroval ku vchodovým dverám chrámu. Na ich prahu zastal. Zodvihol do výšky hlavu staručkého opáta a opäť zreval na plné hrdlo.

Vražedné vojsko odpovedalo rovnako zborovým pokrikom. Vzápätí zasypali fakľami strechu chrámu pokrytú drevom a slamou.

Barbar sa otočil a ľahostajne zahodil hlavu kňaza do útrob horiaceho Božieho domu. O pár chvíľ celý chrám ľahol popolom.

Pazúry zla teda doľahli na telá „svätých mužov“.

Krvavým kúpeľom vzdali títo bratia hold Kristovmu učeniu a ako mučeníci umierajúci za svojho Majstra, splnili svoj sľub: Verní až do smrti, verní až dokonca…

3. kapitola
HOLY ISLAND, ANGLICKO, Lindisfarne

Ruiny kláštora
Súčasnosť,
… 15. jún 1965

„… verní až do smrti, verní až dokonca,“ dočítal Edy očami latinský text starovekej kópie, prepísanej z originálu a pochádzajúcej z rovnakého obdobia.

Hľadel zamyslene pred seba, ponad listy dokumentu, ktoré držal v ruke.

„Pred tisíc stosedemdesiatimidvomi rokmi…,“ zamrmlal.

Po chvíli opäť sklopil zrak a dočítal poslednú vetu textu: „Post scriptum…“ Edy čítal a prekladal zároveň: „Ja, fráter Egbert, pisár opátstva v Bamborough som tieto udalosti spísal tak, ako mi ich brat Johannes predriekal. Sám totiž v kláštore v Lindisfarne pri barbarskom útoku prišiel o obe ruky. Bol jediným, ktorý prežil. Spísané dva roky od tejto strašnej udalosti. V Bamborough, 9. júna, roku Pána 795.“

Edy zodvihol hlavu. Sediac v strede rozvalín kláštora na jednom z kamenných blokov, zdobiaceho kedysi stenu nádherného kláštora, na okamih precitol. Ruku, v ktorej držal listy dokumentu oprel o stehno a zadíval sa priamo pred seba. Hlboký a zamyslený výraz v jeho tvári pod šiltom klobúka prezrádzal jedno! Niečo mu vŕtalo hlavou.

Bol si vedomý, že na tomto mieste zarasteným trávou, no kedysi dávno vyloženým kamennou podlahou, tiekli potoky krvi z rozsekaných tiel mníchov. Áno. Priamo tu!

Edy vstal a s bázňou v srdci voči kedysi umierajúcim bratom opátstva sa len mlčky díval po okolí.

„Večné spočinutie, dopraj im, ó Bože, a večné svetlo nech im svieti naveky,“ pomyslel si.

Priamo nad ním sa medzi dvoma pomerne zachovalými, vysokými múrmi kláštora nachádzala oblá kamenná klenba. Pripomínala most spájajúci dva brehy rieky.

Klenba bola doslova akýmsi predobrazom dúhy symbolizujúcej nádej v posmrtný život. Bola akoby symbolom večného puta medzi pozemským a večným životom.

Pocítil niečo zvláštne. Niečo, čo slovami nedokázal opísať. Akoby obklopený nadprirodzenými médiami, či „dušami mŕtvych prahnúcimi po spravodlivosti.“ Pochopil, že nastal čas vrátiť tomuto miestu, pred vyše tisíc rokmi pošliapanú, zhanobenú a zneuctenú dôstojnosť. Vrátiť znesvätenému posvätno, pošpinenému čistotu a poškvrnenému lesk.

Kam sa všetko podelo? To, čo sa zachovalo, alebo našlo, bolo len mizivým percentom týchto rabovačiek, a to nielen tohto, ale aj desiatok iných kláštorov. Práve tak aj majetkov bohatých rodín pochádzajúcich v tom období zo vznešených a šľachtických rodov. Kam to ukryli? Vikingovia si razili mince, no boli by až takí hlúpi, aby kvôli zlatu roztápali tak neoceniteľné a prenádherné sakrálne predmety akými boli kalichy, zlaté misky, monštrancie, či pozlátené schránky, v ktorých boli uložené kúsky z odevov, či z častí tiel svätých, takzvané relikvie? Hmm… nie! Všetko sa stratiť nemohlo. Všetko určite nie! Uvažoval.

Na kamenný oblúk spájajúci dve zo stien ruín kláštora v tom okamihu priletel veľký čierny havran. Krákajúc pozoroval Edyho. Choval sa nervózne.

Prerušený v premýšľaní krákajúcim čiernym vtákom, prísne stiahol oči a nespustil z neho zrak. Vedel, že havran bol vo vikinskom svete jeho neoddeliteľnou súčasťou. Barbari bežne chovali týchto vtákov, ktorých služby využívali najmä pri pirátskych, respektíve pri objaviteľských plavbách. Osvedčený spôsobov pre určenia smeru. Vďaka ich letu k najbližšej pevnine.

Havran sa zapýril a vzlietol. Rýchlosťou blesku si to namieril priamo k Edymu. Útočným manévrom sa ho snažil ohroziť. A to doslova.

Edy sa prikrčil a vzal do dlane malú skalu.

Vták, útočiaci ostrými pazúrmi, sa nad jeho hlavou zvrtol, zmenil smer a letel preč.

Edy však stihol ešte vstať a hodiť po ňom kameňom. „Bastard,“ skríkol.

Akoby sa sám diabol, alebo duch niektorého z krutých barbarov prevtelil do tohto vtáka, aby mu takýmto spôsobom pohrozil a prekazil jeho zámer.

Zámer - nájsť dávno stratené…

Nie, nezomreli ste zbytočne, pomyslel si na mníchov a hľadiac za odlietajúcim a krákajúcim havranom si zahundral popod nos: „A nikto mi vtom nezabráni!“

Chvíľu sa porozhliadal okolo seba a znova zdvihol zrak ku kamennému oblúku.

Vypínal sa nad jeho hlavou, sťa majestátne premostenie medzi nebom a zemou. Sťa symbol neoblomnosti, sily a pevnosti presvedčenia, ktoré dokáže ustáť aj „zemetrasenia, búrky či požiare“ vnútorných rozhodnutí, odvahy či životných skúšok.

3. časť
Škótsko

4. kapitola
JOHN O´GROATS – severné pobrežie

Miestny hotel,
21. 15 hod.
17. jún 1965,
… o dva dni neskôr

Hotelová izba nachádzajúca sa na druhom poschodí pôsobila viac-menej útulným dojmom. Aj keď pomerne skromným.

Okrem postele s mohutným dreveným čelom, drevenej skrine, stola, dvoch stoličiek, či obrazu s motívom rozbúreného Severného mora visiaceho mierne nakrivo, by sa v nej už nič iné nenašlo. Teda nerátajúc miniatúrny luster visiaci zo stropu, ktorého svetlo žiarovky, obklopenej bielym mliečnym sklom, by sa dalo porovnať s intenzitou svietivosti voskovej hromničky.

Oproti vstupným dverám sa nachádzali naširoko otvorené dvojkrídlové dvere s úzkymi okennými tabuľami, vedúcimi na balkón o rozlohe jeden štvorcový meter.

Edy, stojac na tejto miniatúrnej terase s lakťami opretými o drevené madlo prekrývajúce kovovú konštrukciu zábradlia, sa zamyslene díval na miestny prístav zálivu - Pentland Firth.

V prístave bolo ešte pomerne rušno.

Miestni chlapi, živiaci sa rybolovom, či prepravou na trajektoch, dávali do poriadku plavidlá po náročne prežitom dni ich čistením, ako aj drobnými opravami, pokiaľ to vyžadovali okolnosti.

Lode a člny, väčšie či menšie, zabezpečili ich ukotvením a následne ich priväzovali lanami o kovové oká, privarené k rovnako kovovým stĺpikom napevno priskrutkovaným k jednotlivým mólam.

Jeden po druhom, oblečení v prešívaných, či nepremokavých bundách, vyšľahaní ostrým morským vetrom, sa pomaly vytrácali z prístavu a mierili k jedinému pubu - malej krčmičke, lemujúcej okraj prístavu.

Edy sa ešte chvíľu rozhliadal po okolí a nasával chladný morský vzduch, voňajúci rybacinou. Nato sa vzpriamil, otočil sa a vošiel späť do miestnosti. Zatvoril balkónové dvere, natiahol na seba koženú bundu a s klobúkom na hlave vyšiel von z hotelovej izby.

5. kapitola

Ani nie po desiatich minútach sa otvorili dvere jediného miestneho pubu a dovnútra vstúpil on - Edy.

Tým, ktorí sedeli najbližšie, prievan zavial vlasmi, v dôsledku čoho sa otočili smerom k dverám. Zopár z nich si lakťami klepli o seba a hlavami naznačili upriamenie pozornosti na pre nich zvláštneho chlapíka s klobúkom na hlave.

Edy si všetkým bleskovo premeral, prihlúpo sa pousmial, mierne zodvihol ruku a jemne prikývol hlavou na pozdrav.

Miestni muži bez štipky slušnosti odzdraviť, len na neho zízali a obzerali si ho od hlavy až po päty. Po chvíli si ho prestali všímať a znova sa venovali, každý vlastnej, debate s najbližším susedom pri stole.

Edy pristúpil k barovému pultu.

Krčmár stojaci na jeho opačnom konci si to hneď namieril k nemu. Bol to dvojmetrový, vyše stodvadsať kilový chlap s mohutnou ryšavou hrivou zviazanou vzadu v cope. Oblečený vo vyťahanom zelenom roláku a špinavou utierkou prehodenou cez ľavé rameno. Prinajmenej vyzerala akoby ňou pred chvíľou sťahoval podlahu. „Tak, čím chceš spláchnuť dnešný posratý deň?“ spýtal sa priamo a bez okolkov.

Edy, ktorému angličtina nebola vôbec cudzia a ovládal ju rovnako famózne ako rodnú reč, odpovedal rovnako chlapsky. „Natoč mi jedno… z toho patoku,“ povedal polohlasno. Pritom ukázal prstom na pípu, z ktorej bolo čapované jedno z najlepších škótskych pív značky Innis&Gunn.

Všetci v krčme stíchli.

Krčmár prísne stiahol oči. „Čo si to kurva povedal?“ zreval s výrazom besného predátora, pripraveného roztrhať svoju obeť na franforce.

„Ospravedlňte môjho priateľa,“ prihovoril sa za Edyho muž, stojac priamo za ním. „Nie je tunajší. No tak… snažil sa len zapadnúť,“ zastával sa ho aj naďalej pred robustným krčmárom s postavou trojbojára, ťažkej hmotnostnej kategórie.

Išlo o muža zhruba o desať rokov mladšieho od Edyho, vysokého, plavovlasého sympaťáka, oblečeného v čiernom silónovom roláku, na ktorom mal dopoly rozopnutú flanelovú košeľu.

Edy sa zvedavo otočil.

Chlapík vytiahol z vrecka pár libier a vtlačil ich majiteľovi prevádzky do ruky so slovami: „Zabudnite na pivo! Na mňa… ešte raz to isté. Trikrát!“ pričom na pult položil prázdny pohár od whisky.

Krčmár s dlaňami ako lopaty nalial tri rundy, pričom jednu bleskovo šľahol do seba.

Edy sa pousmial a zodvihol dlane na znak ospravedlnenia.

Krčmár si zhlboka vydýchol, pokrútil hlavou a vzdialil sa smerom k ďalšiemu zákazníkovi prevesenému cez barový pult. Ten kýval nedočkavo bankovkou, pričom sa snažil predniesť svoju požiadavku už nepochopiteľnou artikuláciou jednotlivých hlások.

Medzitým neznámy mladý muž vzal poháre s obsahom whisky: Johnnie Walker do rúk a hlavou naznačil aby ho Edy nasledoval k blízkemu stolu.

Obaja si sadli.

„Dmitrij Kovaličenko,“ predstavil sa a následne zodvihol pohár.

„Tak, Rus… hmm,“ skonštatoval Edy prekvapene, pričom zošpúlil pery a ešte prekvapivejšie sa zatváril.

„Bez najmenších pochýb,“ znela odpoveď.

„Čo meno po otcovi?“ zažartoval Edy.

„Sergejevič,“ pousmial sa.

„Tak, nazdorowje… Dmitrij Sergejevič,“ poznamenal Edy a vhodil do seba obsah pohára.

Dmitrij rozhodne nezaostával a už po chvíli opäť zdvihol ruku s dvoma prstami nahor.

Krčmárovmu bystrému oku toto gesto neuniklo. Pochopil. Natiahol sa po fľaši a vykročil k stolu, pripravený obšťastniť oboch druhým kolom.

„Mimochodom, nezbláznili ste sa náhodou?“ spýtal sa Dmitrij. „Uraziť čistokrvného Škóta so vzhľadom a charakterom agresívneho gladiátora je viac než istou samovraždou. Nemyslíte?“

Edy však len posmešne nadvihol kútik pravej strany pier a obzeraním sa po pube uzatvoril debatu na túto tému.

„Verte mi, tiež by ste nebol dvakrát nadšený, keby si ktokoľvek dovolil uraziť rovnako váš, povedzme… plzeňský mok.“

Táto poznámka zaujala Edyho pozornosť. Prečo naráža na jedného z českých výrobcov pív? Vie odkiaľ som? Vie kto som? Preblesklo mu hlavou. Rusovi sa zahľadel priamo do očí.

„Поньатно? Už ste to pochopili?“ uisťoval sa Dmitrij, medzitým čo ryšavý obor vo vyťahanom zelenom roláku zbieral spred oboch prázdne poháre a zároveň vykladal na stôl ďalšie dve rundy. Pred každého jednu.

„O čo vám v skutočnosti ide?“ opýtal sa a trochu ironicky poznamenal, „Dmitrij Sergejevič?“

„Nerozumiem, načo narážate?“ bránil sa sympatický Rus.

„Hádam si nemyslíte, že si ma kúpite akousi priazňou… Verte mi! Nie som na to odkázaný. Takže, odkiaľ ma poznáte? A vôbec, čo do pekla odo mňa chcete?“ zasadil mu Edy vskutku tvrdú slovnú podpásovku.

Dmitrij si upil z pohára whisky, pousmial sa popod nos a vyrukoval von s pravdou. „Máte pravdu, doktor Mareš. Ste viac než bystrý muž… moja poklona. Priznávam, pred dvoma dňami som vás zazrel v Lindisfarne. Sedel ste medzi ruinami kláštora a niečo zaujímavé ste študoval. Pravdou je, že nikdy predtým v minulosti sme sa nestretli. No tvár, ktorú som zbadal, mi bola známa z novín spred dvoch rokov. Správa, ktorá snáď obletela celý svet…“ Dmitrij sa zahľadel do neznáma a gestom pohybu ruky zľava doprava pokračoval, „mexický Yucatán odkryl svetu ďalšie zo svojich tajomstiev. Vidím to ako dnes… Zlatý poklad – triumf českej archeológie. Nádherný nález. Vajce, ktorého plášť tvorili desiatky zlatých lupienkov a vedľa vy, spolu… hmm, tuším s profesorom Mrázom, pokiaľ ma pamäť neklame,“ dlaňou si prekryl hruď v oblasti srdca, „úprimne som vám závidel,“ dodal.

„Tak predsa ste ma sledovali?“

„Nenazval by som to tak. Viete tak dobre ako aj ja, že Praha je opačným smerom. Vybral ste sa však na sever.“

„Turistika! Čo je na tom?“

„Dobrý pokus. Avšak výraz tváre s akou ste čítali tie texty hovorí o inom!“

„To sa pozrime… ešte aj jasnovidec!“

„Ak dovolíte… viete čo si myslím?“

Edy hľadiac na Rusa zjavne znudene, nepohol ani brvou.

„Kto vyplienil pred vyše tisíc rokmi Lindisfarne je nám obom známe,“ pokračoval Dmitrij. „Predpokladám, že vás rovnako ako aj mňa zaujalo jedno. Určite ste si položili otázku rovnako ako ja: Kam sa podeli všetky tie poklady, bohoslužobné predmety? Kam ich tí Normani, Vikingovia, či akokoľvek ich už nazveme, schovali? Hádam si nemyslíte, že ste jediný, kto si nad tým lámal hlavu? Máme rovnaké ambície. To, prečo som vás povedzme… vyhľadal, je vecou čistej spolupráce, alebo obchodu. Nazvite to ako chcete! Myslím, že môžeme spojiť sily a navzájom si pomôcť. Až nám šťastie dopraje, korisť si rozdelíme! Tak čo poviete?“

„Tak korisť?!“ Edy znechutene pokýval hlavou do strán. „Ste úplne mimo!“ predniesol razantne.

„Mimo? Prečo… mimo?“ čudoval sa Rus.

„Kráčať aj zdanlivo tou istou cestou, ešte neznamená zdieľať aj rovnaký dôvod putovania…“

Dmitrij sa zamyslel.

„Naozaj si myslíte, že vás potrebujem?“ spýtal sa Edy s vážnym a prísnym pohľadom.

„Zrejme som vám o sebe nepovedal to podstatné. Rovnako ako vy aj ja pracujem v archeologickej brandži,“ nenechal sa Dmitrij odbiť, pričom vybral z ľavého vrecka napoly rozopnutej flanelovej košele lesklú vizitku a podával ju Edymu.

Edy po nej siahol rukou ponad stôl a chvíľu ju študoval.

Ruskou azbukou bolo na nej napísané:

Дмитрий С. Коваличенко

Государственный

Зрмитаж

м. ЛЕНИНГРАД

Путеводитель

„Hmm, pozrime sa. Pracujete v umelecko-historickom múzeu v Sankt-Peterburgu. To ma má presvedčiť o vašich kvalitách?“

„S tým názvom mesta, opatrne!“ napomenul ho Dmitrij a pokračoval: „Na 2. zjazde Sovietov v 1924 roku bol oficiálne prijatý tento názov mesta – Leningrad. Tak to prosím, rešpektujte! Mimochodom na počesť…“

„Iste! Viem na koho počesť,“ skočil mu do reči Edy a ironicky podotkol, „na počesť chlapa, ktorý podľahol syfilisu a ktorého múmiu vystavujete na obdiv celému svetu. Čudujem sa, že mu dodnes nepostavili červenú pyramídu aspoň o meter vyššiu akou je Cheopsova v Gíze.“

„Doktor Mareš, ocenil by som, keby ste neurážali…“

„Nie, to nemám v úmysle. Rád však nazývam veci pravým menom. To viete, rád sa vraciam ku koreňom. A pokiaľ ma pamäť neklame, cár Peter I. v roku 1703 položil základy mestu, ktoré nazval Sankt-Peterburg. Žiadny Leningrad. Netlačte ľuďom do hláv kaleráby. To by som zasa ocenil ja!“

„Fajn! Ďakujem za stručný výklad dejepisu. Ak dovolíte, rád by som sa však vrátil k mojej ponuke,“ povedal Dmitrij značne nervóznejší. „Z histórie obaja vieme, že Lindisfarne mali na svedomí barbari pochádzajúci z územia dnešného Nórska. Východným smerom na Pobaltie sa uberali skôr Švédi. Varjagovia. Tí však mali skôr obchodné záujmy. Akiste uznáte, že nie všetci boli rovnakí. Nebolo by správne škatuľkovať všetkých rovnako, respektíve hádzať všetkých do jedného vreca. Snažili sa prežiť ako každý v tej dobe. Jedno, až na malé výchylky, mali spoločné. Runy! No a runovej abecede, ako aj písmu, rozumiem. Povedzme, išlo o taký môj koníček.“

„Ja som zbieral známky,“ podpichol ho Edy.

„Myslím to vážne, doktor Mareš! Vaše schopnosti, uhm a dôvtip… a moje znalosti runového písma, nás môžu v hľadaní posunúť skutočne ďaleko. Myslite na to, že čokoľvek nájdete, akýkoľvek nápis, či šifru z minulosti, môžu byť zaznamenané práve v tomto jazyku.“

Edy sa na neho ešte chvíľu díval a po nie dlhom premýšľaní sa mierne pousmial. Vzal z okraja stolu klobúk, nasadil si ho na hlavu a vstal.

Rus prekvapený jeho reakciou sa zmohol na jedinú vetu: „Takže… nič mi k tomu nepoviete?“

„Ale iste, poviem,“ podotkol Edy. Trochu sa sklonil a polohlasne s pokojom anglického gentlemana odpovedal: „Trhni si!“ Prikývol hlavou, vybral z vrecka pár libier za dvojitú whisky a hodil ich na stôl. Vtom sa otočil a zmizol.

Dmitrij Sergejevič Kovaličenko zostal sedieť s pootvorenými ústami. Cítil sa ako by ho Edy prefackal. Toto nečakal. Ponížený odmietnutím sa trochu zahanbene poobzeral okolo seba. Jeho oči sa stretli s pohľadom golema oblečeného v zelenom vyťahanom svetri, stojaceho za barovým pultom.

Ryšavý majiteľ pubu sa, popri čistení pohára pekelne špinavou utierkou, len podozrivo usmieval.

Takto ma zhodiť, pomyslel si. Pripadal si ako sopľoš. Jedna vec ho aj napriek tomu potešila. Doktor Mareš mu vizitku s jeho iniciálami nešplechol späť medzi oči, ale dôkladne si ju odložil do ľavého vnútorného vrecka koženej bundy. Potešený aspoň týmto zajasal v duši. Vstal, obliekol si kabát prevesený cez operadlo stoličky a rovnako ako Edy, predtým než opustil pub, hodil na stôl pár libier plus sprepitné.

Pri vedľajšom stole sedeli dvaja muži. Vzhľadom o nič nižší ako samotný majiteľ podniku. S poloprázdnymi pohármi piva značky Valhalla sledovali oboch: Edyho aj Dmitrija. A to až priveľmi pozorne.

Vtom poháre pravačkami nadvihli a pripili si. Na zápästiach z vnútornej strany ich pravých rúk mali obaja tetovaný rovnaký obrázok kruhu, lemovaný po obvode tromi čiarami.

6. kapitola

Miestny hotel,
… 23.50 hod.

Bola polnoc. Edy sedel za stolom v hotelovej izbe. Premýšľal. V ruke držal lesklú vizitku Dmitrija Kovaličenka. Občas na ňu pozrel, no zamyslene si ju viac-menej neustále otáčal medzi prstami. So zrakom upretým na dosku stola bol však mysľou kdesi úplne inde.

Niekto predsa musí niečo vedieť. Ságy, príbehy, legendy, históriu… pomyslel si v duchu. Určite niečo viac, čo ponúka trebárs len Anglosaská kronika, respektíve iné dostupné listiny. Spisy, vekmi chránené dokumenty súkromných zberateľov, či fanatikov hrdých na svoje korene. Možno ľudová múdrosť uchovávaná iba v hlavách poniektorých jedincov, dedená z generácie na generáciu. Potomkovia pochádzajúci v priamej línii z detí, splodených v dobe zlatej éry Vikingov.

Edy nemal na mysli iba deti počaté z nemilosrdných, krutých a bezcharakterných znásilnení okupujúcimi barbarmi počas ich rabovačiek. Vedel, že mnohí z nich časom zmenili zmýšľanie. Rovnako vedel, že mnohí prijali kresťanstvo a usádzali sa na ostrovoch natrvalo. Vďaka migrácii si zakladali rodiny a venovali sa už len obchodu. „Krv premiešavali s krvou“ domorodých žien žijúcich na území britských ostrovov. Potomkovia priamych línií, pomyslel si znova. Koľkí z tunajších, alebo z blízkeho okolia si uchovávajú takéto tajomstvo? Koľkí si podávajú takéto informácie iba navzájom medzi sebou? Snáď existujú formy nejakých… rituálov tradovaných v poniektorých rodinách, či akási vnútorná hrdosť prechovávaná v srdciach mnohých, možno aj miestnych, hmm…

Edy sa ešte raz zahľadel na lesklú vizitku. Položil ju na stôl a mierne stiahol oči. Zo trikrát si prikývol hlavou. Nato vstal a zo dva razy sa prešiel po izbe. Zastal pred stenou, na ktorej visel nakrivo obraz rozbúreného Severného mora. Jemným posunutím obraz ukazovákom vyrovnal. Áno, zmierený s myšlienkou, ktorá ho celkom iste posunie o krok bližšie v hľadaní. Zajtra pôjde a pokúsi sa u miestnych kde-čo dozvedieť. Rozhodnutý si všetko ešte raz poriadne urovnať v hlave, podišiel k dvojkrídlovým balkónovým dverám. V úmysle zatiahnuť z oboch strán pomerne hrubé ľanové závesy kakaovej farby roztiahol ruky, uchopil závesy, keď v tom zbadal niečo zvláštne. Niečo, čo zaujalo jeho pozornosť.

Oproti hotelu cez cestu, v prístave, zbadal na móle stojacu osobu. Hlavu mala mierne sklonenú, držanie tela značne zhrbené. Nebolo by ničím zvláštnym vidieť, aj v túto neskorú hodinu, jedného z miestnych rybárov.

Tento človek bol však v niečom odlišný.

Edy zvedavo prižmúril oči. Je to muž? Žena? Premýšľal.

More nebolo príliš pokojné. Ukotvené plavidlá kopírovali rozhnevané vlny vrážajúce o mólo. Väčšie z nich sa preliatím cez neho prelamovali a značnou silou udierali o boky ukotvených lodí.

Studená, špliechajúca a pomerne slaná voda, obmývala bosé chodidlá tohto záhadného človeka.

Preboha! Tá voda má snáď dva stupne nad nulou, lámal si Edy hlavu pri pohľade na neznámu osobu, oblečenú v akejsi tunike svetlej farby, siahajúcej jej takmer po členky. Na hlave mala táto osoba kapucňu, pás prepásaný akýmsi špagátom.

Neznámy človek sa otočil. Urobil pár krokov vpred. Vystúpil z vlhkého móla a zastal na okraji cesty priamo pod jednou z pouličných lámp, hompáľajúcou sa na kábli pod náporom severného vetra. Po jeho boku sa nachádzala, odolávajúc vetru, biela orientačná tabuľa s akýmsi nápisom. Cudzia osoba si sňala kapucňu na plecia, zodvihla hlavu a uprene sa zadívala priamo na Edyho, stojaceho za presklenými dvojkrídlovými balkónovými dverami.

Edy precitol. Prehltol a dlane, v ktorých držal konce ľanových závesov, zaťal v päste. Stál ako prikovaný. Ani sa len nepohol. Pod svetlom pouličného osvetlenia, tentoraz tohto neznámeho videl až priveľmi dobre.

Bol to muž vo veku vyše osemdesiat rokov s bielou bradou a pomerne riedkymi striebornými vlasmi. Bol oblečený v mníšskom habite, prepásaný cingulom. Ruky držal pripažené k telu. Stál bez pohnutia.

Edy sa oprel čelom o sklenenú tabuľu dverí.

Staručký mních s pohľadom neustále upretým na Edyho sa mierne usmial a prikývol hlavou, akoby na pozdrav.

Edy opäť precitol a zhlboka si vydýchol, až sa zarosilo sklo pod vánkom jeho teplého dychu. Pravou rukou v okamihu pustil záves, ktorý mal ešte pred chvíľou v úmysle zatiahnuť a utrel ňou zarosenú sklenenú výplň dverí. Kto je to? Pomyslel si. Prečo sa takto díva? Chce vari so mnou hovoriť? Vypočul si azda môj rozhovor s Dmitrijom v pube? Čert mi bol dlžný prítomnosť hentoho Rusa… Čo chce tento starec? Chce mi niečo povedať? Pomôcť mi, alebo ma pred niečím varovať? Hmm… Prečo sa takto dívaš? O čo ti ide? Premýšľal, nespúšťajúc zo starca zrak.

Dobrotivá a spanilá tvár staručkého mnícha však zvážnela. Koža na jeho tvári sa natiahla a nabrala prísny výraz.

Z temena hlavy, spod samotných korienkov vlasov, začala starcovi vytekať krv. Jej pramienky boli čoraz hustejšie až mu zalialo celé čelo aj nos. Na lícach sa mu začali otvárať rany, podobné rezom spôsobených ostrým predmetom. Celú tvár mal v okamihu zaliatu krvou, ktorá mu stekala na snehobiely mníšsky habit.

„Kriste na nebi,“ zvolal Edy. V úmysle otvoriť balkónové dvere, začal silne trhať kľučkou dverí, no tie držali ako privarené.

Starcova tvár silne krvácala. Krv zo špičky nosa mu kvapkala na bradu a z nej na povrch cesty. Otvoril ústa akoby v ukrutných bolestiach, ktoré pravdepodobne musel prežívať.

Edy trhal dverami a trieskal otvorenou dlaňou o sklenenú výplň balkónových dverí. Niečo kričal. Krvácajúci starec stojac cez ulicu, ho však nijako nemohol počuť.

„Bože môj, čo sa to deje?“ volal Edy, pričom neprestával trhať kľučkou, „prečo to nejde otvoriť…“ kričal. Vtom opäť pozrel na starca, ktorého hlava už bola zatopená v krvi. „Ježiši Kriste,“ zvolal Edy a naľakane odstúpil od dverí. Zo štyri kroky cúvol smerom dozadu, držiac sa pritom oboma rukami za hlavu. Zrazu zastal. Celkom zjavne zhlboka predychával šok.

Vtom zaznela silná rana akoby z dela. Sklenená výplň jedných z dvojkrídlových balkónových dverí sa zosypala na podlahu izby za zvuku neznesiteľného škrekotu.

Edy inštiktívne odskočil dozadu a padol na zem.

Na podlahe hotelovej izby sa zmietal veľký čierny havran, ktorý aj napriek evidentným zraneniam, neustále krákal. Dorezaný vták sa všemocne snažil s polámanými krídlami dostať k Edymu. Jačal ako besný. Pazúrmi sa posúval neustále dopredu a ostrým zobákom bombardoval všetko okolo seba ako šijací stroj.

Krvilačný bastard, pomyslel si Edy hľadiac na neho. Vták sa posúval po ostrých kúskoch skla, rozsypaných po celej podlahe.

Edy cúval, sediac na zemi, podopierajúc sa dlaňami o zem. Otočil sa bokom, kde zazrel stoličku odsunutú od stola. Rýchlosťou blesku schmatol rukou jednu z jej nôh a šmahom ruky tresol stoličkou po rozbesnenom havranovi.

Havran zúrivo klopal zobákom okolo seba. Ten zvuk bol zdrvujúci. Podobný akoby niekto kladivom trieskal po značne hrubej doske.

Edy rýchlosťou blesku vstal. Uchopiac stoličku už pevne do oboch rúk, trieskal ňou naďalej po zúrivom vtákovi do chvíle, až nevydal ani hlások a prestal sa hýbať.

Dolámaná stolička bolo celá sfarbená od krvi.

Edy s vypúlenými očami, stále nechápal, čo sa to vlastne stalo. Rozrušený hodil stoličku na zem a so zrýchleným dychom, vyľakane hľadel na hrozivo vyzerajúcu kopu skrvaveného peria.

Medzitým už ktosi trieskal rukou na dvere a domáhal sa vstúpiť dnu do izby.

Edy ešte stále rozrušený, podišiel k dverám a otvoril ich. Na chodbe stál majiteľ hotela, oblečený v župane spolu so svojou manželkou, ktorá mala na nočnej košeli prehodenú dlhú šatku, zakrývajúcu jej ramená aj samotné lakte.

V tom čase, bol jediným hosťom tohto malého a skromného, dvojposchodového hotela. V podstate to bol jediný z dôvodov, prečo dostal najkrajšiu izbu s malým balkónom a výhľadom na more.

„Zbláznili ste sa človeče?“ vyrútil sa na neho majiteľ.

Edy však vybehol na chodbu v úmysle pomôcť pred hotelom krvácajúcemu starcovi. „Tam na zemi… v izbe,“ kričal utekajúc krátkou chodbou na schodisko. „Bola to nehoda… všetko vysvetlím,“ volal Edy, berúc po dvoch schodoch naraz.

Majiteľ vstúpil do izby s rozsypaným sklom a totálne rozflákanou stoličkou. Jeho manželka zostala stáť na prahu dverí a s rukou prekrývajúc si ústa, sa iba dívala na tú hrôzu a neporiadok.

Edy medzitým vybehol na ulicu až zastal na mieste, kde stál staručký krvácajúci mních. Nebolo však po ňom ani stopy. Hľadel na zem. Ani stopa po krvi. To nie je možné… Jasne to predsa videl. Otočil sa smerom k mólu a díval sa na rozbúrené vlny udierajúce do bokov pristavených plavidiel, hompáľajúcich sa na vlnách. Hádam nepadol do mora, pomyslel znova. Postavil sa na okraj cesty, trochu podišiel dopredu až na okraj dreveného móla. S rukami opretými v bok sa rozhliadal všade naokolo.

„Kam sa len podel?“ mrmlal si popod nos. Chvíľu ešte stál a díval sa do všetkých strán. Nato sa otočil v úmysle vrátiť sa späť do hotela, keď si všimol tabuľu, na ktorej bolo napísané:

TRANSPORT OF PERSONS:

John O´Groats – Burwick

The minimum number: F I V E!

Hours: 5. 30 – 9. 30 – 12. 30 – 16. 30

Everyday

„Tú škodu zaplatíte!“ zasyčal majiteľ miestneho hotela, len čo zbadal vchádzajúceho Edyho do izby.

„Ako som povedal. Bola to nehoda!“ bránil sa. „Ten vták vletel priamo do dverí a preletel sklenenou výplňou. Bol divný. Chcel ma napadnúť. Prisahám Bohu,“ pokračoval vyčítavo: „Musel som sa brániť, preto tá stolička.“

„Aký vták? Aký útok? O čom to neustále pletiete?“ spýtal sa majiteľ.

„Nerozumiem. Akože… aký? Predsa tento…“ ukazoval Edy na miesto, kde havrana ubil stoličkou.

„Dobrý pokus,“ rozčúlene odvrkol majiteľ a dodal: „Ak si myslíte, že vám niekto na tieto báchorky naletí, tak ste blázon. Zrejme to nemáte v hlave všetko v poriadku.“

Edy sa díval na miesto, kde ležal mŕtvy čierny havran. Teraz však po ňom nebolo ani len stopy.

Naopak, na mieste zdochliny, bolo za hrsť rozsypaného tmavého a zapáchajúceho popola.

Majiteľ si to tiež všimol. „Vy, vy… niečo ste pálili? Preskočilo vám?“

„Pre Boha! Nepočúvate?“ zvýšil Edy hlas.

Majiteľ si zahryzol do spodnej pery. „Tak vy naďalej budete tvrdiť, že údajne nejaký vták preletel sklom dverí, dokonca na vás útočil, pričom ste sa bránili stoličkou…“ poznamenal ironicky.

„Presne tak to bolo. Práve som sa díval na ulicu. Stál tam muž, ktorý zjavne potreboval pomoc. Strašne krvácal. Snažil som sa otvoriť tie dvere, no nešlo to.“

Majiteľ prekročil niekoľko kúskov rozbitého skla a podišiel k dverám. Otočil kľučkou tam a späť celkom ľahúčko. Dvere bez najmenších problémov otvoril a znova ich zatvoril. „Tak dvere nešlo otvoriť? Pred necelým mesiacom boli rekonštruované všetky okná aj dvere v celom hoteli. Sú nové! Prestaňte klamať! Neviem čo vás to pochytilo, no tu ste skončili!“

„Ale ja… ja, nedokážem to vysvetliť!“ bránil sa.

„Poviem vám čo sa stalo. Večer ste sa ožral v jednom z miestnych pubov a potom už neviem z akého dôvodu ste mi zničili zariadenie izby…“

„Takto to vôbec nebolo,“ skočil mu do reči.

„Je mi fuk ako to bolo a čo sa stalo. Buď zaplatíte škodu, zbalíte sa a ráno vypadnete, alebo zavolám políciu,“ predniesol nekompromisne majiteľ hotela.

Edy sa zhlboka nadýchol, poobzeral sa všade okolo seba, pričom mierne prikývol hlavou. „Nechcem problémy. Tú škodu zaplatím!“

„Výborne, tak to bude 100 libier.“

„Zbláznil ste sa? Kilo za sklo a stoličku?“

„Nie ste miestny… na to pozor! Zaplaťte a nemáte problém. V opačnom prípade…“

„Chápem,“ ironicky sa pousmial, pričom vytiahol z vrecka bundy kožené púzdro. Vybral sto libier a podal ich majiteľovi.

Ten sa len pousmial, strčil ich do vrecka župana a s rehotom spolu s manželkou odkráčal. Cestou stačil zakričať: „Ten bordel nechajte tak, žena to ráno uprace. A vás nech v tomto dome už predpoludním nestretnem!“

Edy si pokľakol na jedno koleno. Prstami siahol do kôpky tmavého popola a na okamih si k nemu privoňal. Hrozný zápach. Na chvíľu sa zamračil a vystrúhal odpudzujúcu grimasu. Z prstových vankúšikov si otriasol jeho posledné zvyšky a premýšľajúc si hladil bradu. Kde sa len podel? Vôbec žiadna krv… ani len kvapka. Zahľadel sa na stoličku. Bola rozlámaná na franforce. No rovnako ako podlaha, bola špinavá jedine od tmavého popola.

7. kapitola
Prístav

18. jún 1965,
… 05. 32 hod.

„Ako som povedal! Päť osôb je minimum,“ nekompromisne opakoval majiteľ trajektu a držiac cigaretu medzi zožltnutými koncami prstov od nikotínu, ju priložil k ústam . Dym, ktorý vyfúkol z pľúc sa pri stále neutíchajúcom vetre okamžite vytratil v atmosfére.

„A čo mám, podľa vás, teraz asi tak robiť?“ opýtal sa Edy, nervózne hľadiac na šíre more.

„Robte si čo chcete, pre mňa - za mňa…“ podotkol majiteľ trajektu a opäť si potiahol z cigarety. „Čo sa týka prevozu, skúste to znova o pol desiatej!“ dodal.

„Skvelý plán…“ ironicky poznamenal.

„Ak už nič nemáte, rád by som si ešte zdriemol,“ uzavrel debatu námorník.

Vtom vedľa Edyho stojaceho na móle dopadol veľký tmavozelený, turistický ruksak.

„Kúpim štyri,“ zaznel hlas, ktorý Edy už dôverne poznal.

„Ty sa len tak nevzdávaš, že?“ riekol Edy.

„Tvrdohlavosť je jednou z charakteristických čŕt skutočného archeológa… či nie?“ zaškeril sa Dmitrij Sergejevič, pričom sa zadíval na majiteľa lode a utrúsil poznámku: „Štyri plus jeden sú päť. Ide vám predsa o prachy… Tak dvihnite zadok a kotvy! No tak, nemáme na to celý deň.“

Námorník si zhlboka vydýchol, odhodil ohorok cigarety do mora a pozrel na Edyho.

„Nuž, matematika neklame. Jedna plus štyri je skutočne päť,“ pousmial sa Edy popod nos a spolu s Dmitrijom nastúpil na trajekt.

Ani nie o desať minút sa už plavidlo odlepilo od móla. Kývajúc sa na vlnách mierne nepokojného Severného mora, si to namierilo smerom k Sould Ronaldsay, tretiemu najväčšiemu ostrovu škótskeho súostrovia - Orkneje, vzdialeného od John O´Groats približne 11 kilometrov.

8. kapitola
Severné more

… o hodinu neskôr

Po šiestich kilometroch, zhruba v polovici plavby, motory trajektu stíchli a zastavili sa.

Obaja pasažieri, sediac na jednej z drevených lavíc v presklenej kabíne, sa na seba prekvapene pozreli.

Vtom sa otvorili dvere.

„No kurva…“ prekvapene zaklial Dmitrij.

Pred nimi stál majiteľ trajektu s dvojhlavňovou brokovnicou v rukách, namierenou priamo na nich. „Konečná, páni!“ šplechol s úškrnom v tvári.

„Čo… čo chcete? Zbláznili ste sa? Ide vám o peniaze?“ spýtal sa začudovane Edy.

„Nebuďte blázon,“ odpovedal námorník, pričom mierne zodvihol hlavu a uprel zrak do diaľky, hľadiac cez okno kabíny.

Obaja, Edy aj Dmitrij sa prekvapene otočili. Zbadali blížiacu sa menšiu loď. Bola rybárska.

„Nič osobné, no tiež musím z niečoho žiť!“

„Zaplatili vám?“ vyzvedal Edy. Vystrúhal na tvári grimasu a pokračoval: „Veď ste ma nechceli vziať…“

„Kto povedal, že nie?“ znova sa zaškeril. „Vzal by som vás tak, či onak. Nemal by som to srdce vás tam nechať…“ rozrehotal sa pritom a dodal: „len som naťahoval čas, čakaním na hentoho Ivana, sprostého komunistu,“ pričom hlavou ukázal na Dmitrija.

„Čože?“ zatváril sa Dmitrij nahnevane. „To som vyhodil prachy za štyri lístky celkom zbytočne?“

„Keď si idiot…“ precedil pomedzi zuby námorník so zbraňou v rukách.

„Je to pravda?“ spýtal sa Edy, hľadiac na Dmitrija.

„Čo ako?“

„No okrem toho, že si idiot… si aj komunista?“

„Z povinnosti… ako tretina ďalších Rusov! Do riti, to čo teraz riešime?“

„Tak ja som sa zaplietol so sprostým komunistom…“ ironicky zvýšil Edy hlas a nenápadne žmurkol na Dmitrija. Pokračoval: „Vedieť to skôr, tak to radšej vstúpim do spolku so samotným diablom!“

Dmitrij, ktorý si celkom zreteľne všimol jeho nenápadné žmurknutie, pochopil, že sa Edy snaží vyvolať hádku a odpútať tak námorníkovu pozornosť.

„A viete vy čo? Seriem na vás… na vás oboch!“

„Mne sa snáď sníva,“ vyskočil Edy. „Tak lezie to za mnou už tretí deň a zrazu aký sebestačný hrdina. Neviem z akého Stalinovho útulku ťa vypustili, no tu nie si v Rusku… tak si nepúšťaj hubu na špacír!“ rozrušene zdvihol hlas a nenápadne cúval smerom k ozbrojenému námorníkovi.

„Ale čo nepovieš! Nebyť však nás v štyridsiatich rokoch, dnes pracujete ako komorníci, či nemeckí lokaji,“ zúril naoko Dmitrij.

„Že lokaji… počul si to?“ otočil sa Edy k majiteľovi trajektu.

„Divím sa, že ťa vôbec vpustili na Britské ostrovy, veď aj tá zem poď tebou červenie…“ pokračoval Edy.

„Môžete už držať zobáky?“ popustil majiteľ trajektu z trpezlivosti.

„Nenechám sa tu urážať nejakým…“

„No len dopovedz!“ povzbudzoval ho Edy, „len to dopovedz…“ pričom aj naďalej cúval k ozbrojenému mužovi.

„Nejakým… z krajiny, ktorú v porovnaní s tou našou, nie je vidieť ani na mape!“ vyhŕkol zo seba Dmitrij.

„Tak zavriete už tie huby?“ zvolal majiteľ lode.

V ľavom bočnom, zornom uhle, Edy zbadal koniec hlavne pušky. Vedel, že je dostatočne blízko aby niečo podnikol. Teraz, alebo nikdy. Vtom rýchlosťou blesku chytil pravačkou hlaveň, zodvihol ju smerom k stropu a mužovi uštedril lakťom ľavej ruky silný úder priamo do sánky.

Námorník stihol v páde dozadu horeznačky ešte potiahnúť kohútik pušky a tá vystrelila.

Edy držiac zbraň pevne v dlani pocítil silné trhnutie. Zaťal zuby a zbraň rýchlo otočil smerom od seba. Sklopil ju smerom k podlahe.

Námorník zjačal od bolesti. Jeho ukazovák, ktorý zostal v oku kohútika, mu Edy prudkým pootočením pušky v okamihu zlomil.

Zbraň mu vytrhol a ranou pažby priamo medzi oči, utíšil jeho krik.

Skorumpovaný „morský vlk“ upadol do bezvedomia.

Medzitým druhá loď dorazila k voľne hompáľajúcemu sa trajektu na vlnách.

Jeden zo štvorice mužov preskočil na palubu s lanom v ruke, ktoré šikovne obtočil okolo tenkého oceľového bubna, pevne priskrutkovaného k palube plavidla.

Edy sa v pokľaku priblížil k oknu presklenej kabíny. Hľadel na zadnú časť lode, o ktorú sa už obtierala rybárska loď votrelcov.

Dmitrij sa medzitým prešmykol cez dvere nachádzajúce sa v prednej časti kabíny pre pasažierov. Vyskočiac, niekoľkými schodíkmi smerom nahor, si to namieril na „kapitánsky mostík“ v úmysle nájsť čokoľvek na obranu. Chvíľu sa obzeral okolo. Okrem riadiaceho pultu so značným počtom gombíkov, páčiek, či budíkov, nič zvláštne nevidel. Nato sa otočil smerom k dverám. Zahľadel sa na stenu vpravo, naširoko otvoril oči a pousmial sa.

Medzitým na zadnú palubu trajektu zoskočil z rybárskej lode druhý ozbrojený muž.

Edy vstal. Rýchlym a silným pohybom brokovnice prerazil sklo kabíny. V okamihu na seba upútal pozornosť.

Rýchlo však priložil brokovnicu k lícu, zacielil a vystrelil.

Zasiahol prvého z nich. Rozptyl vystrelených brokov mu prevŕtalo hrudník ako sito. Muža v momente odhodilo smerom dozadu ako kolku bowlingovou guľou.

Niekoľko brokov našlo svoj cieľ aj v stehne druhého muža, stojaceho tesne za ním mierne vľavo. Zranený muž ležiac na palube trajektu revúc v bolestiach okamžite spustil paľbu zo samopalu.

Edy zaľahol.

Sklenené výplne okien praskali pod guľkami vypálenými z automatu a množstvo drobných, ostrých kúskov skla sa zosypávalo na podlahu kabíny.

Edy, chrániac si hlavu, sa krčil ako to len bolo možné.

Muž, ktorý vystrieľal celý zásobník, sa snažil dostať späť na loď. Skáčuc na jednej nohe, vytiahol nôž a snažil sa čo najrýchlejšie odrezať lano, ktorým boli zviazaní s trajektom.

Vo chvíli, keď sa snažil preskočiť, stuhol v kŕči. S krvácajúcimi ústami sklonil hlavu. Z hrudníka mu trčal ostrý kovový trojhrot vystreleného šípu z harpúny. Zostal prevesený cez kovové zábradlie bočnej strany trajektu s nohami na palube a rukami nad hladinou Severného mora.

Dmitrij sa ešte chvíľu neveriacky díval na zasiahnutý cieľ, akoby nechcel uveriť, že trafil. Obzrel si drevenú rukoväť harpúny a zahundral: „To je ale… sila.“ Nato hodil drevené telo harpúny na palubu, otočil sa a znova vbehol do riadiacej kabíny lode. Stlačil veľký zelený gombík, čím plavidlo naštartoval. Prepol zopár páčiek z polohy OFF do polohy ON a zatiahol za páku smerom k sebe, koľko to len išlo.

Trajekt sa dal do pohybu.

Edy, ležiac ešte vždy na zemi v hromade rozsýpaných kúskov rozstrieľaného skla, zrazu pocítil trhnutie. Prekvapený mierne nadvihol hlavu z podlahy. Počul to zreteľne: motor trajektu bežal. Opatrne sa dvihol a vystrčiac hlavu ponad dolný rám jedného z okien si všimol, že sa od rybárskej lode celkom iste vzďaľujú.

Zhruba po kilometri Dmitrij trajekt zastavil. Chytiac sa vertikálnych ramien rebríka sa po ňom zosunul ako po šmýkačke. Vbehol do kabíny pre pasažierov.

„Si v poriadku… chvála Hospodinovi,“ povedal, keď zbadal Edyho hľadiaceho do zeme, sedieť na jednej z drevených lavíc.

„Vieš riadiť loď?“

„Trochu. Tri roky vojenskej služby. V námorníctve,“ odpovedal Dmitrij.

„Lodivod?“

„Kuchár,“ pousmial sa a pokračoval: „Isté veci sa na človeka nalepia,“ zažartoval a mierne nadvihol kútiky úst.

Edy sa mu zadíval do očí, prikývol hlavou a skonštatoval: „Dobrá práca!“

„Ďakujem. Mimochodom, treba upratať!“

„Čo navrhuješ?“

„Nakŕmiť ryby!“ nekompromisne zdôraznil.

„Úctou voči mŕtvym teda neprekypuješ…“ poznamenal Edy.

„Neprechovávam žiadnu úctu, voči bastardom… Koniec-koncov boli námorníkmi. Zaslúžia si teda námornícky pohreb!“

„Ruky, alebo nohy?“ spýtal sa Edy, stojac spolu s Dmitriom nad mŕtvym telom rozstrieľaného muža.

„Nohy!“ odpovedal a schytil chlapa oboma rukami pevne pod kolenami.

Edy sa ho chystal chytiť za ruky, keď si v tom na pravom zápästí vnútornej strany rúk všimol jeho tetovanie. Bol to kruh, lemovaný po obvode tromi šikmými čiarami. Chvíľu sa na to díval.

„Deje sa niečo?“ spýtal sa Rus.

„To tetovanie…“ poznamenal Edy a na chvíľu sa zamyslel. Vtom pristúpil k mužovi prevesenému cez kovové zábradlie trajektu, trochu sa preklonil a otočil mu pravú ruku. To čo zbadal ním otriaslo. Rovnaké tetovanie ako to na zápästí muža ležiaceho na palube.

„Tak o čo ide? Kto sú tí chlapi?“ horel Dmitrij nedočkavosťou.

„Neviem,“ zasipel Edy pomedzi zuby s trpkým tónom v hlase a chvíľu hľadel do neznáma. Vtom si na čosi spomenul. Vložil ruku do vnútorného vrecka koženej bundy a vytiahol zložené listy prepísaných kópií pochádzajúcich z latinského originálu. Šlo o texty, ktoré pred tromi dňami študoval sediac na jednom z kamenných blokov v strede rozvalín opáctva v Lindisfarne. Šenkoval po nich očami, len pery sa mu chvíľami pohybovali. Očami hľadal akúsi pasáž. Preložil list cez druhý a v tichosti sa na okamih znova sústredil.

„Povieš mi o čo ide do šľaka?“ zháčil sa Dmitrij, držiac mŕtveho muža za nohy pod kolenami.

…Trasúci sa chlapec zodvihol hlavu v úmysle zadívať sa Vikingovi do tváre. Tvár však nevidel. Bola schovaná za oceľovom maskou, zakrývajúcou čelo, nos a lícne kosti barbara. Maska bola na čele zdobená pozláteným kruhom, lemovaným tromi šikmými čiarami, prečítal si v duchu. „To predsa nie je možné,“ zašepkal sám pre seba. Dlaňou, akoby premýšľajúc, si pohladil pery. Kópie listov zložil a odložil späť do vrecka bundy. Prehrnul si vlasy a prehlásil: „Zrejme máme problém… veľký problém!“

„O čom to stále…“

„Neskôr!“ prerušil ho. „Teraz musíme vyriešiť toto,“ ukázal Edy prstom na more.

Rus otočil hlavu vľavo. „Tí sa teda nevzdávajú…“ poznamenal, hľadiac na blížiacu sa rybársku loď. Vtom pozrel na muža so šípom v chrbte. Pohľadom zavadil o tenké oceľové lanko pripevnené na jednej strane k šípu a na druhej k navijaku, nachádzajúcemu sa pod drevenou pažbou harpúny.

Tento pohľad Edymu neunikol. „Myslíš na to, na čo ja?“ opýtal sa.

Rus sa iba pousmial a prikývol hlavou.

Rybárska loď sa nekompromisne približovala.

Ešte tristo metrov…

Edy s telami dvoch mŕtvych mužov, schovaný za oceľovou zadnou časťou trajektu, sa obzrel smerom ku kapitánskemu mostíku a kývol na znamenie.

Dmitrij opäť naštartoval, prepínače uviedol do správnych polôh, pritiahol k sebe páku a loď uviedol do pohybu.

Jeden z dvojice prenasledovateľov, nachádzajúcich sa na rybárskej lodi spustil, paľbu z guľovnice.

Rus prikrčený k podlahe len prehĺtal a v duchu sa modlil, aby naplánovaná akcia zabrala.

Rybárska loď celkom iste doháňala ešte len rozbiehajúci sa trajekt.

Už len päťdesiat metrov…

Medzitým sa majiteľ trajektu prebral a trochu dezorientovane sa snažil postaviť na nohy. Len čo vystrčil hlavu, jeho telo opäť kleslo k zemi. Bol mŕtvy.

Neznámy muž stojaci na prove rybárskej lode totiž medzitým vypálil ďalšiu ranu z guľovnice.

Edy nenápadne vystrčil hlavu. Zhlboka sa nadýchol a prehodil cez zadnú časť plavidla telo muža prestreleného šípom, obmotaného oceľovým lankom z navijaka harpúny.

Ešte dvadsať metrov delilo obe plavidlá od seba.

Strieľajúci muž so zbraňou v ruke si až na poslednú chvíľu lepšie obzrel plávajúceho mŕtveho spoločníka. V okamihu prikázal kumpánovi vypnúť motor. Neskoro.

Rybárska loď prednou časťou v oblasti ponoru vrazila priamo do chlapa vznášajúceho sa na vlnách. V sekunde mu roztrieštilo lebku na kašu. Mŕtvolu vtiahlo pod loď. Telo šmýkajúc sa po spodnej časti uháňajúcej lode narazilo na lodnú skrutku.

Hladina mora sa sfarbila jasnočerveným odtieňom. V priebehu niekoľkých sekúnd sa lodná skrutka obmotala lankom, čo malo za následok jej znefunkčnenie. Vrtuľa sa zasekla, skrivila a následkom silného pnutia, praskla.

Spod paluby začal stúpať dym, čo bolo predzvesťou totálne zadrhnutého motora.

Obaja muži, stojac na palube rybárskej lode iba preklínajúc hľadeli na vzďaľujúci sa trajekt, smerujúci k Orknejským ostrovom.

Zhruba kilometer pred prístavom v Burwicku, padli do mora telá ďalších dvoch mŕtvych mužov. Prvé, patriace prenasledovateľovi prevŕtaného brokmi, a druhé, majiteľovi trajektu s odstrelenou tvárou – guľovnicou.

4. časť
Orknejské ostrovy

9. kapitola
Ostrov – South Ronaldsay

Trajekt zamieril k úzkemu fjordu. Široko-ďaleko išlo azda o jediné miesto, kde bolo možné plavidlom nielenže k pevnine priplávať, ale sčasti vplávať aj do jej vnútrozemia.

Všade naokolo mohutné útesy vo výške zhruba dvanásťposchodového obytného bloku rástli takmer kolmo, priamo z hladiny mora. Akýkoľvek pokus sa k nim priblížiť, zaváňal istou samovraždou.

Tony studených vĺn vrážajúcich obrovskou rýchlosťou do stien ostrých skál by čokoľvek, čo by sa nachádzalo na vrchole ich spenených hrebeňov, rozdrvilo ako škrupinu od vajec.

Nádejne vyzerajúca úžina nachádzajúca sa medzi dvoma skalami vzdialenými od seba niečo vyše len osem metrov, bola jediným riešením.

Tento prírodný úkaz, podobný akejsi chodbe či koridoru bez stropu, bol ich jedinou šancou ako bezpečne vykročiť na pevninu.

Zmietaní vlnami sa Dmitrij za každú cenu snažil udržať kormidlo.

Edy, stojac tesne za ním sa snažil chytiť čohokoľvek, čo by stlmilo prípadný bočný náraz o jednu zo skál buď to po pravom, alebo ľavom boku. Úzky fjord pripomínal vodou regulovaný kanál.

A… nemýlil sa.

Plavidlo vletelo do štrbiny skál stočené zadnou časťou mierne vpravo, čím zachytilo roh útesu. A rana to bola poriadna. V jej dôsledku sa uvoľnila sklápajúca sa zadná korba trajektu, v dôsledku čoho loď začala naberať vodu.

Dmitrij točil kormidlom čo mu ruky stačili, aby plavidlo ako-tak vyrovnal. More však bolo silnejšie. Než sa stačil spamätať, trajekt sa už veľkým rachotom obtieral ľavým bokom o stenu, na ktorej hranách zanechával stopu po farbe.

Úžina pripomínala úzky benátsky kanál, lemovaný domami po oboch jeho stranách.

Plavidlo lietalo zľava doprava obíjajúc sa o steny skál ako nekontrolovateľné auto v cestnom tuneli, letiace obrovskou rýchlosťou. Vtom sa „kamenná chodba“ celkom viditeľne zúžila a trajekt hnaný rýchlosťou a tempom, ktorého iniciátorom bolo more, sa v jedinom okamihu zasekol.

Sila tlaku, ktorej Dmitrij s Edym čelili, bola podobná automobilu, vraziacemu do prekážky v 70 km rýchlosti za hodinu.

Edy, pevne držiaci sa lakťom o držiak podobný zábradliu, ho pri náraze v okamihu vytrhol. Bokom vrazil do riadiaceho pultu a len o chlp minul spodnú časť mohutného kovového kormidla.

Naopak Dmitrij, držiaci sa ho pevne, vrazil hrudníkom do jeho vrchnej časti, v dôsledku čoho ho ponad neho prehodilo. Chrbtom pristál na riadiacom pulte plnom budíkov, prepínačov a páčiek. Div, že si nevykĺbil obe ruky v zápästiach. Nohami preletel cez rám čelného okna.

Nuž, voľba tejto alternatívy dosiahnuť pevninu, bola jediná možná i keď nebezpečná.

Dvaja cudzinci v rozstrieľanom trajekte by celkom určite vzbudili v prístave pozornosť.

Miesto, kde manévrovali medzi životom a smrťou sa nachádzalo zhruba 3 kilometre pozdĺž pevniny k prístavnému mestečku Burwick.

Poobíjaní a dotlčení sa pomaly dostávali k sebe.

Edy, držiac sa rukou za pravý bok, pomaly a iste vstával na nohy. Rukou zodvihol klobúk, nachádzajúci sa necelý meter od neho. „Si v poriadku?“ prihovoril sa Dmitrijovi.

„Moje gule,“ zastonal v bolestiach Rus, pritlačený rozkrokom o kovovú lištu, spájajúcu stred medzi horným a dolným rámom, v oblasti čelného skla kabíny.

„Fajn… žiješ,“ ironicky dodal Edy.

Dmitrij sa ako-tak pozviechal a zliezol z riadiaceho pultu, držiac sa ľavou rukou za rozkrok. „… akoby sa mi pri zoskoku neotvoril padák.“

„Ale zvládol si to bravúrne. Kto mohol tušiť, že sa ten fjord zúži?“

Dmitrij sa pozrel pred seba.

K pevnine, či akémusi výbežku strácajúcemu sa pod vodnou hladinou medzi dvoma stenami skál, to bolo ešte zhruba dvadsať metrov.

„Do tej studenej vody nevleziem,“ precedil Dmitrij pomedzi zuby. „Vážne,“ prikyvoval. „Ani za Boha!“

Po chvíli boli už obaja ponorení po krk v Severnom mori. Držiac sa z oboch strán záchranného kolesa, na ktorom boli vyložené ruksaky s vecami, ktoré mali na sebe, opatrne plávali pomedzi „kamenné vežiaky“ k pevnine.

Skrehnutí iba v spodkoch s trasúcimi sa sánkami vyliezli z vody. Klepot ich zubov pripomínal dvorenie bocianov, nadbiehajúcich samičkám. Roztrasene sa obliekli a s ruksakmi na chrbtoch sa vydali pozdĺž útesu k mestečku Burwick.

Spoločnosť im počas cesty robili dotieravé čajky letiace až pridrzo nízko a zopár kormoránov, ktoré sa občas iba hrdo vznášali v prúde vetra. Znenazdajky sa však neustále vrhali strmhlav smerom nadol, strácajúc sa za horizontom útesu letiac za korisťou k morskej hladine.

Severný vietor na útesoch bol neuveriteľne ostrý. Aj napriek letnému obdobiu im šľahal tváre ako bič džokeja udierajúceho boky koňa.

Ani nie po desiatich minútach sa obloha zatiahla tmavou záclonou. Hmla sa dotkla už značne premočenej zeme a človek by hádam nestihol narátať ani do desať, keď lialo ani z krhle.

O tridsať minút už prechádzali malebným burwickým prístavom plným kývajúcich sa lodí, trajektov a člnov odetých v pestrofarebných odtieňoch - zvlášť v tradičnej červenej, alebo modrej.

Labyrint úzkych kamenných uličiek dýchal zvláštnou starobylou atmosférou. Akoby sa tu zastavil čas. Edy s Dmitrijom nadobúdali dojem, že prechádzajú pomedzi filmové kulisy novopripravovaného filmu z obdobia ranného stredoveku.

Vtom sa Edy zastavil. V jednej z uličiek totiž zbadal muža nízkeho vzrastu, oblečeného v bielej mníšskej kutni s kapucňou na hlave. Zmizol vo dverách jednej z budov. Chvíľu sa za ním díval.

Dmitrij sa mu pýtavo zahľadel do tváre.

„Myslím…, že som niekoho zazrel.“

„Hmm, vari… tu na konci sveta niekoho poznáš?“

„Zem nemá koniec. Je guľatá!“ poznamenal Edy a vydal sa smerom za záhadným človekom, ktorý mu až príliš pripomínal „krvácajúceho mnícha“ v škótskom John O´Groats.

Rus pretočil očami, zošpúlil pery, no poslušne Edyho nasledoval.

Zastavili sa pred vchodom domu, na ktorom visel štít hojdajúci sa vo vetre:

10. kapitola
Burwick, Penzión

Hneď oproti vchodu ako vošli, sa popri stene nachádzali úzke schody lemované pevným dreveným zábradlím. Viedli na poschodie. Vedľa nich bol miniatúrny pult s poznámkovým zošitom a tromi kľúčmi od izieb.

Napravo od pultu sa nachádzalo zopár stolov obtočených stoličkami, barový pult, dvere vedúce do kuchyne a veľký kamenný kozub s praskajúcim drevom, ktorého teplo a vôňa vypĺňali každučký centimeter tejto na pohľad útulnej miestnosti.

Na prítomnosť hostí upozornil štrngnutím maličký zvonček upevnený nad dverami.

Z kuchyne do priestoru miestnosti vstúpila mladá žena vo veku približne dvadsaťpäť rokov. Jej dlhé kučeravé vlasy s tým najohnivejším odtieňom zapadajúceho slnka dodávali jej svetlej pokožke výnimočný, priam majestátny výzor bohyne. Bola nádherná. Nad osím driekom sa jej dychom vypínalo bujaré poprsie, ktoré pod blúzkou vypĺňalo hádam každučký milimeter.

Dmitrijovi pri pohľade na ňu padla sánka a zopárkrát prehltol naprázdno.

„Želáte si?“ spýtala sa priam anjelským hlasom.

„My, my…“ koktal Rus a nevychádzal z údivu pri pohľade na krásnu mladú ženu.

„Chceli by sme izbu, pokiaľ je to možné,“ prehovoril Edy so vztýčenou hlavou.

Mladá žena na okamih skamenela. S pootvorenou pusou sa mu dívala priamo do očí akoby zbadala prízrak. Telom jej prebehli zimomriavky. „I… iste,“ predniesla so zvláštnym podtónom v hlase. „Každý zvlášť?“ snažila sa spresniť ich želanie.

„Postačí jedna. Dvojlôžková!“ upresnil.

Krásavica kývla rukou na znamenie, aby ju Edy nasledoval k pultu pri schodisku.

„Zostaň!“ prikázal Dmitrijovi a naznačil mu aby si sadol k jednému zo stolov.

„Som azda pes?“ zareagoval trochu urazene, pričom nespustil z tej prenádhernej krehkej bytosti oči.

„Váš priateľ… je nejaký zvláštny,“ poznamenala, pričom podávala Edymu kľúč od izby. Ani na chvíľu však z neho nespustila oči. „Izba číslo 3. Posledná na poschodí. Zdržíte sa?“

„Zatiaľ jednu noc,“ skočil jej pohotovo do reči a pokračoval: „Ohľadom môjho priateľa. Doháňa stratené roky. Viete… roky vojenskej služby strávené v námorníctve človeka poznačia.“

„Chápem,“ nasilu sa usmiala a podala mu kľúč.

„Smieme si objednať? Povedzme… miestne špeciality?“

„Samozrejme! O pol hodinu?“

„Výborne!“

„Dobre, zatiaľ sa zložte!“ Žena sa milo usmiala, pričom jej mramorová tvárička nabrala v lícach rumenec. Divne si ho obzerajúc, však aj ona napokon zmizla v priestoroch kuchyne.

Grilované „dary mora“ v podobe tigrích kreviet, lososy obsypané šampiónmi, či niekoľko druhov nezabudnuteľných syrov, vyrobených podľa tradičných orknejských receptúr. Všetko, bezchybne predložené pred dvoma hladnými krkmi.

Netrvalo dlho a taniere zívali prázdnotou.

Po chvíli už severská kráska s ohnivou hrivou predložila pred oboch Highland Park Single Malt – legendárnu whisky a dva litráky o nič menej známeho značkového piva Skullspliter - rozrážač lebiek.

„Orknejská pohostinnosť nemá hraníc,“ podotkol Dmitrij, milo sa usmial a chopil pohár piva, uchytením za mohutné sklenené uško.

„Nie takto! Vložte si ho do dlane!“ napomenula ho. „Telesné teplo mu dodá tú správnu teplotu. Čaro vychutnania bude neopakovateľné,“ poučila ho, pričom nežne sklonila hlavu ako krehká labuť.

„To je pravidlo?“ opýtal sa začudovane.

„Nie! Tradícia,“ dodala.

Dmitrij poslúchol. Rozrážača lebiek si vychutnal plnými dúškami a oprel sa o slamené operadlo drevenej stoličky.

„Vau, aké pohodlné a pružné…“

„Domáca výroba,“ odvetila žena, ktorej postava bez najmenších pochýb jednoznačne konkurovala tým najkrajším sochám bohýň, vytvorených antickými majstrami.

„Vaša?“

„Orknejská! Drevo na ich výrobu sa používa výlučne iba to, ktoré bolo vyplavené prílivom mora na pobrežie.“

„Dokonale nasaté slanou vodou a presušené počas niekoľkých sezón,“ dokončil jej myšlienku.

Edy priložil pohár whisky vyrobenej v najsevernejšej destilérke k ústam a otočil ho hore dnom. Jej ostrá, zadymeno - rašelinová chuť mu spôsobila začervenanie očných bielkov. „Tesne pred nami… nevošiel sem niekto?“ spýtal sa.

„Nie! O nikom neviem,“ odpovedala a mykla plecom.

„Ste si istá,“ nevzdával sa Edy.

„Celkom určite. Zvonček nad dverami zazvonil jedine pri vašom príchode. Neprekĺzla by tu ani myš, aby som o tom nevedela.“

„Nepopieram, že máte fantastický sluch, ale muž, ktorého som si na ulici všimol vošiel do týchto dverí,“ pričom Edy ukazoval prstom na vchodové dvere do miestnosti.

„Strieľate si zo mňa? V tom prípade ste zrejme videl ducha,“ odvrkla.

„Verte mi, nechcem sa vás dotknúť, ale viem čo som videl. Bol oblečený v bielej mníšskej kutni. Bol to starec. No tak… kryjete azda niekoho? Ak o ňom niečo viete, potrebujem ho vidieť! Stretnúť sa s ním. No tak… prosím.“

„Zrejme by ste už mali ísť! Prinajmenej do izby. Nemám vám čo povedať.“

Edy sa jej díval priamo do očí. Snažil sa v nich čítať, no jej silná osobnosť, mu to nedovolila.

„Ale… videla či nevidela…“ hodil rukou Dmitrij a pokračoval: „nie je to jedno? Otočme stranu. Smiem sa predstaviť? Som Dmitrij… Dmitrij Sergejevič Kovaličenko. A vaše ctené meno slečna?“ Rusovi stiahlo zreničky smerom nadol k jej bujnému poprsiu uväzneného v šnurovacom korzete.

Orknejčanka však na poznámku sympatického Rusa nereagovala. „Želáte si zaplatiť?“ spýtala sa stroho, no ani na okamih nespustila z Edyho zrak.

„Iste,“ prikývol. Z koženého puzdra, ktoré mal vložené vo vnútornom vrecku saka vybral pár libier a položil ich na drevenú dosku stola. „Prepáčte! Zrejme som sa zmýlil.“ Nato vstal a zamieril ku schodisku.

Dmitrij prekvapene hľadel za odchádzajúcim Edym. Narýchlo vlial do seba pohár whisky a otočiac sa k mladej žene si poklopkal ukazovákom pravej ruky po spánku. Trochu sa k nej priklonil a zašepkal: „Nevšímajte si ho! Aj mne sa zdá občas čudný. Jedno sa mu však uprieť nedá. V tom čo robí je dobrý. Verte mi!“

Rus dobehol Edyho kráčajúceho hore schodmi.

„Susan,“ zvolala mladá žena s prenádhernou ohnivou a kučeravou hrivou.

Obaja, kráčajúc hore schodmi sa zastavili a obzreli sa.

„Pýtali ste sa na meno… Volám sa Susan.“

Dmitrij na ňu ukázal a pousmial sa popod nos.

Edy si ju však prísne premeral a zamieril do izby.

Susan si zhlboka vydýchla a posadila sa na stoličku, na ktorej sedel Edy. Po chvíli otočila hlavu a zahľadela sa na vrch schodiska, kam obaja zmizli. Zvážnela. Stiahla oči a hľadiac do priestoru miestnosti, o čomsi premýšľala.

11. kapitola
Izba č. 3

… 23. 40 hod.

Edy ležiac na lôžku sa v spánku nesmierne potil. Aj napriek zatvoreným očiam, viečka neustále stláčal, akoby v kŕči. Hlavou bezprestania mykal do strán. Jeho spánok sužovali desivé nočné mory.

Ktosi vystupoval hore schodmi obzvlášť hlučnými a ťažkopádnymi krokmi. Svojím chovaním, ani v tejto neskorej hodine, nebral ohľad na nikoho. Len kráčal a nechutne pri tom fučal.

Po Edyho tvári stekali kvapky potu a vpíjali sa do voňavej obliečky vankúša. Znova a znova sebou trhal tam a späť.

Dmitrij, spiaci v rovnakej izbe na lôžku oproti, len pokojne odfukoval, pričom sa tváril blažene. Jeho spánok v porovnaní s Edyho bol až mimoriadne pokojný a prinajmenšom porovnateľný so spánkom bábätka v kočiari.

Nechutne až zvrátene fučiaca osoba zastala pred dverami s malým štítkom v strede: 3.

Edyho bezsenná noc naberala na obrátkach. Kopal nohami a neprestával hádzať hlavou sprava doľava.

Dvere izby sa otvorili. Jemný lúč svetla, vychádzajúceho z malej petrolejovej lampy položenej na malom stolíku na chodbe, preťal izbu ako najostrejší meč.

Vo dverách stál muž ani obor. Jeho mohutné a naširoko roztiahnuté paže od tela s pevne zovretými dlaňami, dodávali v protisvetle - siluete jeho postavy, neuveriteľnú dravosť. Zasyčal ako najjedovatejší had a ťažkopádne vkročil do izby. Prešiel popri blažene spiacom Dmitrijovi a zamieril k Edyho lôžku.

Edy v spánku zatínal päste. Jeho tvár zaliata v pote sa leskla ako odrážajúce sa lúče vychádzajúceho slnka na vodnej hladine.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Démon.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.