Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autor: © Zuzana Bilavská, 2018

Obálka: © Adriána Švarná

Korektúra: Andrea Hoštáková

Redaktorka: Júlia Valčeková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2018

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-144-0

ISBN MOBI: 978-80-8197-145-7

Prológ

Ležal vedľa nej, hlavu si podopieral dlaňou a očami blúdil po jej pokojnom tele. Hruď sa jej zdvíhala v pravidelných nádychoch. Páčilo sa mu, ako zamľaskala, prevalila sa na bok a zapriadla spokojnosťou. Jednou rukou ho objala okolo pása a nohy si zaplietla do perín. Pozoroval, ako jeho milenka upadá do hlbokého spánku. Prstami skopíroval nehybné črty jej tváre, prešiel nimi po krivkách nosa a zablúdil k takmer neviditeľným vráskam smiechu, ktoré lemovali plné pery. Bol si takmer istý, že už sa jej niečo pekné sníva, preto sa pomaly odtiahol, posadil sa a chvíľu počkal, kým sa ustáli tlak v jeho hlave.

Bola to dlhá noc, počas ktorej sa udialo veľa vecí. Keď si zapínal košeľu, bol si celkom istý, že na dnešok nikdy nezabudne. Istotu však strácal, keď sa sám seba pýtal, či s tým, čo práve vykonal, bude schopný žiť do konca svojho života. No čo mal robiť? Občas aj zásadový človek ako on musí spraviť radikálne riešenie. Ešte raz sa pozrel smerom, kde ležalo napoly odhalené ženské telo. Vyzerá ako spiaca bohyňa, pomyslel si, keď sa medzi dverami ešte raz otočil za seba. Naposledy, sľúbil si a zbehol po schodoch. Domom sa nieslo ticho a oheň v kozube už takmer celkom vyhasol. Hlavou mu prebehli jej vzlyky a zvuk praskajúceho kozuba, ktorý nikdy nevedela zapáliť. Vždy s tým čakala na neho. Bála sa, že sa jej plamene vymknú spod kontroly a celý dom zhorí do tla. Vždy sa zabával na jej bezbrannosti a ona ho zato udierala do hrude.

„Stále si zo mňa iba uťahuješ!“ smiala sa na plné hrdlo, keď bývala šťastná. Vtedy, keď sa k nej vracal v pravidelných časových intervaloch potom, ako ju predtým opustil. Vždy to bola tá istá pesnička, to isté divadlo. A dnes ju opäť opúšťal.

„Ako to myslíš, že sa vraciaš k svojej žene? Vravel si predsa, že spolu nič nemáte, že žijete oddelene!“

„Áno, keď som to hovoril, bola to pravda. Lenže pochop, sme manželia a niektorým veciam jednoducho nezabrániš,“ vysvetľoval.

Dlane si pritískala na hrudník, akoby sa snažila ochrániť svoje srdce pred bolesťou, ktorú jej spôsoboval.

„Akým veciam? Sexu? Je to predsa voľba, ktorú môžeš urobiť!“

„Je to moja žena, pochop to!“

„Vravel si, že ma miluješ. A čo môj syn? Má ťa rád a, a...“ strácala slová.

Čupol si k jej nohám.

„Čaká dieťa. Prosím, pochop to. Musím sa vrátiť domov,“ žobral o porozumenie, hoci vedel, že je to márne. V tejto chvíli nedokázala racionálne uvažovať. Mozog mala zahmlený emóciami a on dobre vedel, aké ťažké pre ňu býva udržať ich na uzde. Prepadla sa hlbšie do pohovky a na chvíľu si želala, aby ju úplne pohltila, aby sa v nej mohla stratiť celá a zmiznúť z tohto sveta. Neverila vlastným ušiam.

„Ale veď...“ hľadala slová.

Hladil ju po tvári, zvieral ju vo svojich rukách a z očí jej čítal skrytú hrozbu. Vždy sa mu vyhrážala, tentoraz to však bolo iné. Oklamal ju, lebo jeho manželka bola tehotná a jeho milenka nebola hlúpa. Opakovane ju uisťoval o tom, že ich spálne sú už dávno oddelené. Správal sa k nej ako typický hulvát, hnev jej preto nemohol zazlievať. Lenže ona nekričala.

„Chcem, aby si vedel, že toto ti len tak ľahko neprejde. Všetko jej poviem. Nemysli si, že sa na mňa len tak vykašleš,“ sľubovala mu bez kriku. Vyhrážala sa pokojným tónom, hoci hlas sa jej občas zajakával v plači. Jej slová ho neprekvapili. Túto pesničku počúval stále dokola. Vyhrážala sa mu pri každom jeho odchode. Potom sa k nej vrátil a ona sa opäť smiala. Ich vzťah bol ako jazda na horskej dráhe, dnes však hrozilo, že sa navždy vykoľaja a nebude to vôbec pekné.

Prišiel čas dať do pohybu plán B. Vstal a do pohára na dlhej stopke jej nalial biele víno. Obzrel sa cez rameno, aby sa uistil, že má hlavu stále sklonenú a prstami si zotiera slzy. To bola jeho chvíľa, nesmel ju premárniť. Z vrecka vytiahol miniatúrnu obálku a vysypal z nej celý obsah bieleho prášku do pohára so zlatistým nápojom. Chytil ho za stopku, opatrne ním zakrúžil a sledoval, ako sa biely prášok stráca medzi jemnými bublinkami. Pohár ešte namieril proti svetlu, aby sa uistil, že sa rozpustil úplne, a podal jej ho.

„Na, vypi to. Som si istý, že víno ti urobí dobre. Musíš sa upokojiť.“

Ochotne prijala pohár a odpila si poriadny dúšok.

„Nechcem sa upokojiť. Chcem, aby si tu zostal so mnou. S nami,“ kývla hlavou smerom ku schodisku. Na poschodí v detskej izbe spal jej syn.

Muž sledoval, ako odpíja z pohára a popritom ju uisťoval, že všetko bude v poriadku. Dlaňami jej trel skrehnuté ramená a prstami zotieral slzy stekajúce po lícach, keď sa konečne naplno rozplakala. Čoskoro sa nebude musieť trápiť nad tým, že sa k nej už nevráti. Bude po všetkom. Jej trápenie sa skončí a on si konečne vydýchne. Premýšľal, či to bude úľavou. Keď dopila poslednú kvapku, zobral ju do náručia a vyniesol do spálne na poschodí.

„Zostaň ešte so mnou, aspoň kým zaspím. Prosím.“

Sledoval, ako k nemu z posledných síl naťahuje ruky a volá ho k sebe.

„Prosím, miluj sa so mnou, aj keď som taká veľmi unavená,“ pozývala ho do svojej postele omámeným hlasom. Teraz by nemal odmietnuť. To, že jej ešte naposledy dovolí zaspať mu v náručí, mu už veľa času nezaberie. Napokon bol jej dlžný oveľa viac. Zostal.

Teraz už skenoval obývaciu miestnosť tak, aby mu neunikol žiaden detail. Zo stolíka zobral poháre a dôkladne ich vyumýval horúcou vodou. Natočil ich proti svetlu, aby sa uistil, že stopy po bielom prášku a jeho prstoch sú preč. Nesmelo zostať ani zrnko, ani jedna stopa či odtlačok, ktorý by ho prezradil. Dával si pozor, aby za sebou zamietol všetky stopy a ešte skôr, než siahol na kľučku dverí a stihol ich otvoriť, zastal a otočil sa smerom k chlapcovi oblečenému v modrom pyžame s rozprávkovými postavičkami. Stál na schodoch a spytujúcimi sa očkami ho vyprevádzal. Premeral si chlapca pohľadom, v ktorom sa zračil súcit s dávkou lásky. Jediným zrozumiteľným slovom ho tam však aj naďalej zanechal stáť:

„Zbohom, chlapče.“

Zavrel za sebou dvere a vyšiel do tmy, tentoraz navždy...

1.

o 26 rokov neskôr

„Zoja, môžeš na chvíľu?“ zavrčal medzi dvermi na svoju asistentku. Dnes mal opäť pochmúrnu náladu a ona už asi po stýkrát zagúľala očami. Vyhovieť svojmu šéfovi sa podobalo vešteniu zo zázračnej gule.

„Áno?“

„Vyriešila si reklamáciu, ktorá prišla minulý týždeň?“

Zoja na chvíľu zaváhala, aby popátrala v pamäti.

„Máš na mysli ten zamietnutý úver? Áno, peniaze sme im poukázali na účet dnes ráno.“

„Chcel som od teba spätnú väzbu. Prečo o ničom neviem?“

Zahryzla si do pery a rozpamätávala sa na e-mail, ktorý mu posielala dnes ráno.

„Lebo moje inboxy pravidelne vymazávaš. Spoliehaš sa na to, že všetko vyriešim za teba.“

„Aha,“ zasekol sa, lebo mala pravdu. Zoja bola jeho pravou rukou už tri roky a za ten čas sa naučili fungovať spolu aj bez seba. Klapalo im to ako namazané hodinky, aj keď jej pravidelne tikal na nervy. Ona mu bola kedykoľvek k dispozícii a on ju vedel náležite ohodnotiť. Páčilo sa mu, že sa ho nebála, napriek tomu ich vzťah nikdy nepresiahol pracovnú rovinu a za líniu, ktorá definovala nevinné flirtovanie a sex na pracovisku, sa nikdy nedostali. Chcel sa iba vyhnúť problémom, ktoré by určite nastali, keď by ju púšťal k vode. Takto k nej prechováva rešpekt, občas si ju nenápadne prezrie, v duchu zahvízda nad jej oblými krivkami a ponorí sa späť do svojej práce. Dalo by sa povedať, že z ich pracovného vzťahu sa vykľul priateľský, a možno práve preto bola jedinou osobou v jeho finančnej spoločnosti, ktorej toleroval nohy vyložené na konferenčnom stolíku stojacom pred béžovou pohovkou v jeho kancelárii, keď spolu občas trávili večery v práci.

Richard Mora bol veľmi náročný šéf, pedantný a poriadkumilovný, čo bolo u mužov zriedkavé. Mal však aj zmysel pre humor, hoci trochu svojský, a nie každý ho dokázal pochopiť. Zoja už jeho nálady vedela prečítať, a to nielen medzi riadkami. Ona im dokonca aj rozumela, čím sa nemohol pochváliť každý.

„Dnešné počasie ti nesiaha ani po členky, a to hlásili snehovú búrku,“ zavrela za sebou dvere na jeho kancelárii a posadila sa na pohovku umiestnenú v pravom rohu. Zaklonila hlavu a zhlboka vydýchla.

„Som unavená,“ zažmúrila oči, fúkla do dlhej ofiny a na chvíľu relaxovala.

„Ženské dni?“ doberal si ju.

„Sľúbila som sa dnes na jeden benefičný večierok, ale mám na to náladu asi ako na nedeľnú chvíľku poézie,“ odfrkla si a premýšľala, ako z toho vycúvať.

„Nezavrhuj poéziu a prekonaj sa. Zvyčajne, keď sa niekam netešíš, vraciaš sa odtiaľ v dobrej nálade.“

„Tak tam choď namiesto mňa. Umenie, obrazy a fotografie, ktoré nedávajú zmysel, to je pre teba to pravé orechové.“

„Opäť to organizuje tá tvoja kamarátka, ktorá je zbláznená do fotenia?“

„Áno, Laura. To je tá, s ktorou máš zajtra stretnutie. Pomôže ti s tými smrteľne bielymi stenami v tejto sterilnej kancelárii.“

„Zoja,“ chystal sa ju pokarhať.

„Čo je? Je to moja najlepšia priateľka, nemôžem ju sklamať. Iba ak,“ priložila si prst na pery a tvárila sa, že jej napadla úžasná myšlienka, „iba ak by ma môj šéf zavalil kopou práce.“

Zdvihla obočie v nádeji, že sa chytí. Zoja si musela priznať, že bol jediným človekom, kvôli ktorému by bola ochotná nechať Lauru čakať. Obdivovala jeho silu a lákalo ju rozlúštiť tajomstvo, ktoré ho zahaľovalo. Svoje súkromie si totiž ochraňoval všetkými desiatimi. Napriek tomu, že poznala veľa detailov z jeho života, nevedela o ňom vlastne nič. Podnikateľ roka a úlovok storočia pre tú, ktorej sa podarí ho lapiť. Zoja si povzdychla. V jej živote sa vystriedalo niekoľko mužov, pre svoju prieberčivosť však zostávala stále sama. Túžila po niekom, kto by bol... ako on. Silný a mocný muž, ktorý by ju ochránil a vedel sa o ňu postarať.

„V tom ti nepomôžem, ale veľmi rád ťa tam odveziem,“ prerušil jej snívanie.

Opäť sa nechala uniesť.

„Povedz mi, o koľkej ťa vyzdvihnem a ako sa volá to miesto.“

„O ôsmej. A pôjdeme do galérie na nábreží. Volá sa La Rosa.“

To miesto nepoznal, aj keď mal umenie rád a myslel si, že mu celkom dobre rozumie. Dalo by sa povedať, že sa vyzná.

„O ôsmej. Buď presná,“ žmurkol na ňu, a keď odchádzala z jeho kancelárie, sám pre seba si zahvízdal a neprestával sa pritom čudovať, ako dobre sa pri nej dokáže ovládať. Mala totiž perfektný zadok!

Len čo sa mu podarilo odpútať svoje myšlienky od Zojinho chutného pozadia a predstáv, v ktorých jej to robil na všetky možné spôsoby, oprel sa vo svojom riaditeľskom kresle, jednu nohu si preložil cez druhú a dlaňami si pretrel tvár. Chvíľu premýšľal, a potom z náprsného vrecka saka vytiahol svoj mobilný telefón. Rýchlou voľbou vytočil Michaela. Fešák Michael bol jeho dlhoročný priateľ, poznali sa, kam mu až pamäť siahala, no ich prvé stretnutie by najradšej vymazal z pamäti. Nebolo veselé, ale možno práve ťažoba, ktorá ich ako malých chlapcov spájala, z nich časom urobila nerozlučných priateľov a neskôr aj obchodných partnerov.

„Nevrav mi, že si si to rozmyslel,“ osopil sa na neho Michael s otázkou namiesto pozdravu.

„Kvôli tomu ti nevolám, upokoj sa,“ odvrkol mu trochu namosúrene, lebo Richard ešte stále nebol presvedčený, či dnes navštívi ten supertajný klub, o ktorom mu jeho kamoš rozprával. Najskôr nemohol uveriť vlastným ušiam, keď sa však na neho zvedavo pozeral a vstrebával tú podivnú historku, povedal si – prečo nie? Teraz mu však na jazyku ležala úplne iná otázka.

„Vieš už niečo o starom pánovi?“ zadržal dych a napínal sluch. Každý deň čakal na novinky o starom pánovi. Tak volal svojho úhlavného nepriateľa.

„Žiaľ, kamoško, nič viac než čo som ti povedal včera. Pánko pracuje z domu a na ulicu vychádza len veľmi zriedka. Zdá sa, že o svojich úmysloch nikomu dopredu nevraví, akoby ani nikomu nedôveroval, dokonca ani svojmu vlastnému personálu.“

„Keď sa tak nad tým zamyslíš, dobre robí. Vlastne, je to práve jeho personál, ktorý ti nič nové nehovorí. Do riti! Začína ma to už pekne srať! Mesiace a roky ubiehajú a ja sám začínam byť ako na ihlách.“

„Rozumiem ti, Richard. Viem, že si netrpezlivý. Odkedy si zistil, kto je starý pán, nevieš ho pustiť z hlavy. Ty sám si mi však odjakživa hovorieval, že trpezlivosť ruže prináša. Je to síce svinsky otrepaná fráza, ale dnes to hovorím ja tebe.“

„Práve gúľam očami,“ odsekol Mora a naozaj nimi zagúľal.

„Choď večer von! Zabav sa! Zbaľ nejakú babu a dobre si zašukaj! Ver mi, kamoš, že s prázdnymi guľami sa ti bude lepšie rozmýšľať,“ prikyvoval Michael, akoby sám uznával svoje dobre mienené rady.

„Si hrozný.“

„Áno, ja viem. Na teba však nemám!“ rozlúčil sa a zložil ako prvý.

Richard Mora tam ešte chvíľu sedel a premýšľal. Odkedy našiel zápisky svojej zosnulej matky, bolo veľa vecí, ktoré mu neschádzali z mysle. Našli si ho spomienky na adopciu, smrť, náhradné rodiny a zaobchádzanie, ktoré si nezaslúži ani prašivý pes. Ako sa vraví, všetko zlé je na niečo dobré. A on vedel, čo bolo svetlom v jeho temnom živote. Keď dočítal poslednú stranu z denníka ženy – svojej matky, ktorú z ničoho nič stratil, bol si viac než istý, že svetlom jeho života je pomsta.

***

Laura postavila veľké guľaté kreslo doprostred galérie, hodila doň svoje unavené telo a rozhliadla sa naokolo. Jednu nohu si zložila pod zadkom a druhou hompáľala vo vzduchu. Zapálila si cigaretu, potiahla si z nej, a do vzduchu vydýchla biely obláčik dymu. Otáčala sa v smere hodinových ručičiek a vychytávala posledné chyby. Záležalo jej na tom, aby sa slávnostný večer vydaril čo najlepšie. Veľká udalosť, ktorú galéria predala pod pseudonymom benefičnej akcie, bola jej najväčšou výzvou. Vedela, že známka charity zaručí účasť nielen prominentných tvárí, ale aj samotná predajnosť obrazov a fotografií, medzi ktorými boli aj tie z jej vlastnej tvorby, bude mať úspech. Zhlboka sa nadýchla a spolu s napätím vydýchla ďalší prúžok dymu do okennej tabule, po ktorej stekal prúd dažďa rozmazávajúci siluetu mesta. Bože, snáď to počasie nikoho neodradí, zazúfala si v duchu. Bol december a vonku panovalo typické zimné počasie. Vlhko a zima, dážď sa striedal so snehom, teploty dosahovali body mrazu. Ideálny čas na čaj, pomyslela si.

„Koľkokrát som ťa prosila, aby si tu nefajčila?“ pustila sa do nej Rebeka, len čo vstúpila do dverí. „Prosím ťa, povedz mi, že je všetko pripravené na veľký večer,“ zalomila rukami a rozhliadla sa naokolo.

„Samozrejme. Obrazy visia na svojom mieste, svetlá fungujú ako majú, a o chvíľu je tu catering a hudba,“ krčila nosom, do ktorého jej udierala aróma čierneho čaju. Mala ho rada silný a ničím neriedený, presne ako lásku.

„Chcela som ti len pripomenúť tvoje zajtrajšie stretnutie s pánom Morom. Najradšej by som to vybavila osobne, ale vieš, aká som na neho alergická.“

„Takže už to nie je pán Nakopem ho do zadku?“

„Nie. To, že nám nechcel požičať peniaze, som už dávno prekúsla. Ale povedzme, že bude lepšie, ak sas ním zajtra stretneš ty. Mimochodom, už som to oznámila jeho asistentke, tej tvojej kamarátke, ako sa len volá?“ lúskala prstami, čím svojmu hlasnému premýšľaniu dodala ten správny efekt. Laura ju brala vážne, no nad jej hereckým výkonom sa usmievala od ucha k uchu.

„Zoja. Volá sa Zoja. A stále nechápem, aký máš problém s tým Morom. Aké zvláštne meno. Síce ti prachy nepožičal, ale zdá sa, že ich tu utratí poriadny kopec, tak čo?“

„To len preto, že ho nepoznáš,“ odfrkla si, akoby chcela odohnať dávnu spomienku.

„Prečo sa s ním musím stretnúť v sobotu? Verila som, že sa po dnešnej žúrke aspoň ako-tak vyspím.“

„Obchod je obchod, maličká, to ťa ocko nenaučil?“

„Staraj sa o svojho ocka, milá Rebeka. Ja si zatiaľ rada posvietim na toho slávneho pána Moru. Som zvedavá, prečo ho tak veľmi neznášaš.“

Pobrala sa do kancelárie na poschodí, kde mala v pláne pripraviť sa na večer. Hostia začnú čoskoro prichádzať a ona nezačala ešte ani s mejkapom. A tie vlasy!

Krvavočervené koktejlky od Reem Acry viseli na vešiaku, no naozaj vyzývavo pôsobili až na jej štíhlej postave. Obzerala sa v zrkadle a váhala, či ich predsa len neprekryje sakom.

„Nad tým ani neuvažuj,“ zastavila ju Rebeka, keď vstúpila do dverí v celej svojej kráse a prebodávala ju čiernymi očami.

„Som nervózna a tie šaty sú naozaj priveľa,“ vykrúcala sa zboka na bok.

„Vieš, koľko pracháčov tu dnes bude? Ak máš trému, daj si pohárik. Na to sako však zabudni,“ schladila ju Rebeka niekoľkými slovami, no v skutočnosti v jej žilách kolovala horúca krv hispánky, ktorá sa po štúdiách vydala na cesty po svete. Iba ona, jej veľké srdce a kvalitná zrkadlovka. Túžbu podeliť sa so svojimi cestovateľskými úlovkami nedokázala prekonať, no odmietli ju snáď v každej galérii. V tej poslednej sa zoznámila s Laurou, ktorej sa Rebekine fotografie veľmi páčili. Zaujal ju jej pôvod, mierne šľahnutý južanským nádychom. Dievčina s tvárou v tvare srdca a snedou pokožkou pôsobila exoticky a svojím životným štýlom jej učarovala. Už vtedy vedela, že sa z ich stanú priateľky.

Rebeka Rosová bola divoká a temperamentná, v práci veľmi húževnatá. Nebála sa nikoho a odhodlane si išla za svojím cieľom. Otvorila si svoju galériu a pomenovala ju La Rosa, aby každému dokázala, že jej fotografie sú rovnako skvelé ako ona. Vystavila ich počas otváracieho večera. Všetky. Väčšina z nich sa predala a ona vtedy vedela, že urobila správny krok.

Laura u nej pracovala od začiatku. Výstava ju uchvátila natoľko, že neváhala a Rebekinu pracovnú ponuku okamžite prijala. Po niekoľkých rokoch sa stali partnerkami a galériu viedli spoločne, hoci Laura nikdy neprepadla papierovaniu a dohadovaniu obchodov tak ako Rebeka. Žila si vo svojom svete plnom kreativity a snov, ktoré zachytávala hľadáčikom fotoaparátu alebo štetcom na plátne. Často si drhla prsty pod tečúcou vodou a frflala, prečo si zase nezobrala rukavičky, keď jej farba nechcela zísť z kože.

Výstavné miestnosti galérie sa postupne zapĺňali a Laura všetko bedlivo sledovala. Bola krásne oblečená a celá žiarila. V medových očiach sa jej odrážali svetlá, ktoré vrhali lúče na plátna obrazov ako reflektory na celebrity kráčajúce po červenom koberci. Miestnosťami sa rozlievala klavírna hudba. Vyvolávala v nej melanchóliu a spomienky, ktoré potláčala do úzadia. Objala sa rukami a dlaňami si pošúchala ramená, akoby sa potrebovala zahriať. Dnes večer sa musí usmievať, opakovala si stále dookola. Úsmev predáva a nikto z hostí nemôže prísť na to, že je to len pretvárka. Postupom času sa naučila, ako ľudí balamutiť úsmevom.

Prechádzala pomedzi hostí, podávala si s nimi ruku a trpezlivo im rozprávala o dielach, ktoré boli na predaj. Dnešnú výstavu zamerala na neznámych autorov, ktorých obrazy ju fascinovali. Aj ona bola kedysi taká. Neznáma, so záľubou v maľovaní, čakajúca na svoju príležitosť. Vtedy si sľúbila, že ak sa jej jedného dňa podarí preraziť a dosiahnuť úspech, stane sa objaviteľkou neznámych umelcov. Dnes večer sa opäť potvrdilo pravidlo, že čas a snaha prinášajú svoje ovocie.

V ruke sa pohrávala s mobilným telefónom, ktorý pre prípad SOS nechávala zapnutý. Ďalšou z jej slabostí bolo zachytávať dôležité momenty fotoaparátom. Listovala niekoľkými fotografiami zachytávajúcimi slávnostný večer, keď sa pri jednej z nich pristavila o niečo dlhšie a zapozerala sa. Zaujal ju muž v pozadí malej skupinky ľudí, a keď sa otočila, zistila, že tam ešte stále stojí. Pripomínal kamennú sochu hľadiacu niekam do diaľky. Duchom akoby nebol prítomný a občas sa nenápadne pozrel na hodinky. Zrejme striehol na chvíľu svojho odchodu. Možno sa už nevedel dočkať, kedy vypadne. Vyzeral naozaj otrávene a ona nevedela, či ju to pobúrilo, alebo urazilo. Určite má na práci niečo lepšie než postávať tu a pretvarovať sa. Laura zatínala zuby nad jeho znudeným prejavom a bála sa, aby ním nenakazil aj ostatných, lebo nuda často pôsobila ako vírus. Bola to choroba a ona ju tu nechcela. Ďalej sledovala toho muža. Nijako sa nezapájal do rozhovoru, iba občas neprítomne pokýval hlavou. Laura podišla o kúsok bližšie. Stále sa udržiavala v bezpečnej vzdialenosti, no dostatočne blízko na to, aby mohla zachytiť jeho kamennú tvár, ktorá zamrzla uprostred niečoho. Žeby bolesti? Čo sa mu stalo? Bola to prvá otázka, ktorá Laure prebehla mysľou, keď zdvihla mobilný telefón a urobila zopár ďalších záberov, snažiac sa, aby si to nevšimol.

Mal ostré črty tváre a výrazne plné pery. Pôsobil zamračene a nešťastne, možno bol však naozaj iba znudený. Takmer dva metre vysoký muž so širokými ramenami ju upútal svojou aurou, ktorú okolo seba šíril napriek tomu, že ju rovnakým spôsobom poburovala. Pôsobila magnetizujúco a priťahovala ju k nemu čoraz bližšie. Dlaňou si prechádzal po brade a prstami s dokonale upravenými nechtami si prehrabol husté čierne vlasy, ktoré sa snažil skrotiť do uhladeného účesu. Bolo však očividné, že kučery na jeho hlave mali nad hrebeňom zjavnú prevahu. Ešte jeden záber a bude musieť prestať, skôr, než si ju všimne. Bolo však neskoro. Svoj strnulý pohľad nasmeroval priamo k nej a výrazný orlí nos mierne pokrčil. Medzi hustým obočím sa mu zjavila hlboká ryha. Bola taká viditeľná a zreteľná, že Laura pri pohľade na ňu ani na chvíľu nezapochybovala o tom, že je to vráska hnevu. Celý jeho dokonalý zovňajšok sa niesol v jedinej otázke, ktorú vyslovil nahlas, keď k nej pristúpil bližšie:

„Čo to, dočerta, robíte?“

Vystrašené dievča odskočilo o kúsok dozadu. Muž v jej blízkosti pôsobil ako obor, ktorý sa chystá zahlušiť svoju obeť, vziať ju medzi končeky prstov a poriadne ňou zatočiť. Nápadne pripomínal svalnatého plnokrvníka, mohutného a ušľachtilého zároveň, ktorý teraz celú svoju pozornosť upriamil na mobilný telefón v jej roztrasených rukách. Laura oproti nemu pôsobila ako ranená laň neschopná brániť sa.

„Ja, ja...“

„Áno?“

„Chcela som len...“

„Stratila ste nielen slušné správanie, ale aj reč?“

Laura cítila, ako sa pýri pod jeho prísnym pohľadom. Opäť pozrel na hodinky, upravil si sako aj uzol na kravate, a nastavil k nej dlaň.

„Dajte mi to.“

Neváhala ani na okamih. Aparát mu hodila do dlane ako horúci zemiak, ktorý ju v tej vlastnej začal páliť.

„Chcela som len...“ opäť sa pokúsila dokončiť vetu, no zastavil ju zdvihnutým ukazovákom, zatiaľ čo si prezeral jej zábery.

„Ste dobrá, to sa musí nechať. Dokážete zachytiť okamih.“

Ešte nikto ju neprekvapil takýmto spôsobom. Očakávala nadávky a vyhrážky súdom za porušenie súkromia. Lenže muž, vďaka ktorému si pripadala taká maličká, jej vrátil telefón so strohým príkazom:

„Vymažte ich.“

„Ale...“

„Nerozumiete?“

Očividne nezniesol žiadny odpor a so zaťatou čeľusťou vyčkával, kým poslúchne. V Laure sa začal ozývať starý známy vzdor. Žiadny arogantný nafúkanec jej nebude rozkazovať! Jej neistota ju postupne opúšťala a ako si ďalej uvedomovala, že aj on je iba človek, jej odvaha ju posúvala vpred, dokonca sa zdalo, že vďaka svojej tvrdohlavosti podrástla o niekoľko centimetrov. Vzpriamila ramená a uvoľnila sa.

„Vymažem ich, ak mi dovolíte urobiť vám zopár profesionálnych záberov.“

„Robíte si zo mňa srandu, však?“

„Nie,“ ťala do živého, vedomá si toho, že riskuje.

Tajomný a neznámy muž mohol byť ktokoľvek. Bol jedným z hostí, o umenie však očividne nemal záujem. Tak čo tu potom robil? Pracovná schôdzka? Snaha zbaliť nejakú ženu? Bol krásny a pôsobil nešťastne, chvíľami chladne. Rozhodne zaujímavý materiál pre jej novú sériu fotiek, ktoré chcela neskôr preniesť na plátno.

„Nie som žiadny fotomodel, za čo ma vlastne máte?“

„Ale mohli by ste byť, viete o tom? Ospravedlňujem sa za takú úprimnosť, musím vám však povedať, že ste presne to, čo hľadám.“

Opäť to bola ona. Sebavedomá Laura, ktorá našla tú pravú tvár. Áno, stále ju znervózňoval, privádzal do rozpakov už len samotným držaním tela, vedela však, že ak vydrží, neskôr bude na seba hrdá.

Nahlas sa rozosmial a v ďalšej sekunde mu úsmev zamrzol na tvári. Zberal sa na odchod a ona nevedela, ako ho zastaviť. Zapol si gombík na saku, nedbalo pritom pohodil ramenami, a namiesto rozlúčky jej zopakoval svoj príkaz:

„Vymazať.“

A už ho nebolo.

Zostala tam stáť, zdalo sa, že ich malú scénku si nikto nevšimol. Prstom ešte raz prelistovala fotografie, ktoré sa jej podarilo ukoristiť, no napriek jeho strohému príkazu ani jednu z nich nedokázala odoslať do odpadkového koša.

„Rebeka,“ chytila ju za rameno, keď prerušila jej pracovný rozhovor. Pravdepodobne úspešne predala aj posledný z vystavených obrazov. „Budem sa musieť rozlúčiť. Zajtra ráno mám to stretnutie a potrebujem sa vyspať.“

„Iste, zlatko, dobrú noc,“ objala svoju priateľku a opäť sa venovala zostávajúcim hosťom.

„A pozdrav Zoju, ak ju tu niekde uvidíš. Už predsa vieš, ktorá to je. Povedz jej, že je mi ľúto, že som na ňu nemala čas. Zajtra jej zavolám.“

Laura si vybehla do kancelárie po kabát a pred odchodom sa doň dôkladne zabalila. Zima bola tuhšia ako po iné roky, napriek tomu, že stále dokola počúvala o globálnom otepľovaní. Kabelku si prehodila cez rameno, hlavu stiahla medzi ramená a vykročila do hustej hmly tak rýchlo, ako jej to len úzke šaty dovoľovali. Konečne bola opäť sama a pretvárku mohla hodiť za hlavu. Vydýchla si úľavou, lebo samota bola presne to, čo teraz potrebovala.

Kráčala tichým mestom ponorená do hlučných myšlienok, ktoré ju sprevádzali na každom kroku. Snehové vločky dopadali na chodník, ktorý sa vo svetle lámp leskol ako zrkadlo a ona v ňom rozpoznávala svoju zhrbenú siluetu. Čo na tom, že dážď sa miešal s jej doteraz potláčanými slzami? Keď nebola medzi ľuďmi, cítila sa osamelá, no v ich prítomnosti netúžila po inom, iba byť sama. No tentoraz ju samota zhrýzala vo vnútri ako červík jablko. Bola to škaredá strata a ona si povedala, že už nikdy viac. Končí s mužmi! Prinášajú do života nespravodlivosť a chuť bojovať. Toto sú posledné slzy, ktoré pre muža vyroní, potom tomu urobí rázny koniec.

Rozhliadla sa okolo seba, a keď sa presvedčila, že mesto je prázdne, vytiahla z kabelky balíček ešte zabalených cigariet. Vrátil sa k nej starý zlozvyk, ktorého sa zbavila, keď sa pred rokmi zamilovala. Zapálila si cigaretu a zhlboka sa nadýchla. Na chvíľu v pľúcach podržala tabakový dym a pomaly vypúšťala z nosa dva pásiky bieleho dymu, presne ako predtým v galérii pred príchodom hostí, predtým, než opäť zapla požiarny alarm. Bolo to dobré, zničujúce a bolestivé zároveň. Krátko ju pichlo na hrudi a ona sa nahlas rozkašlala. Niekde za ňou svietil hrad týčiaci sa nad nočným mestom a pred ňou most, ktorý viedol k jej štvrti. Vychutnávala si každé zlyhanie, ktoré prichádzalo s novým a novým vdychovaním dechtového jedu. Aj on bol ako jed. Otrava, ktorá sa jej votrela do života, pobláznila ju, vryla sa jej pod kožu, a potom ju zanechala samu. To on ju otrávil. Ešte jedenkrát si potiahne a potom už musí bežať, pomyslela si sama pre seba, inak nestihne autobus.

Dohárajúcu cigaretu hodila na zem, špičkou topánky uhasila červený, ešte stále tlejúci ohorok, a rozbehla sa cez cestu, lebo na jej druhej strane sa už mihali svetlá autobusu. Vtom však začula hlasný škripot bŕzd a už nebol čas stiahnuť sa späť. Reflektory neznámeho auta jej oslepili tvár a ona zaspätkovala. Spadla na zem, priamo na zadok, akoby do nej niekto prudko sotil. Dych sa jej zrýchlil a tep vystreľoval až za ušami. Oči vypliešťala na poznávaciu značku, ktorá sa z ničoho nič zjavila priamo pred jej nosom.

„Do riti!“ zanadával, rýchlo si odopol bezpečnostný pás a vystrelil z auta, modliac sa, aby bola celá. Pribehol k žene, ktorá skončila takmer pod kolesami jeho auta.

„Prekristapána, ženská!“ zvýšil hlas, no keď na neho zdvihla svoj medový pohľad, hnev bol preč. Zovrel čeľusť a zhlboka si povzdychol: „Zase vy. Pre tie vaše fotky tuším urobíte čokoľvek.“

„Takmer ste ma zabili!“ vykríkla na neho šokovaná z toho, čo sa práve udialo. Bol to predsa iba okamih. Odkiaľ sa vlastne tak rýchlo vyrútil?

„Nenaučili vás pravidlu pozrieť sa najskôr, či nejde žiadne auto a až potom vykročiť? Aj malé deti v škôlke dokážu prejsť cez cestu bez ujmy na zdraví.“

Naťahoval k nej ruku, no ona jeho pomoc odmietla. Zahnala sa naňho pažou, ale pôsobila pritom nešikovne a smiešne. Pobavila ho. Zasmial sa a ruky si zložil do vreciek nohavíc.

„Rád vidím, že sa vám naozaj nič nestalo.“

„Takže vám sa to zdá smiešne?“ mračila sa.

„Ste roztomilá, keď sa hneváte, viete o tom? Okrem toho, ste v poriadku, však?“ zdvíhal na ňu obočie a nečakal na odpoveď. Pozrel na hodinky, lebo nechcel meškať. Vďaka Michaelovi mal pred sebou významný večer. Lenže čo s ňou má teraz robiť? Nemôže ju tu predsa len tak nechať napospas osudu.

„Môžem vás niekam odviezť?“

„Nie!“ konečne sa postavila na nohy a oprášila si kabát, bolo to však márne. Blato a zvyšky kaluže budú musieť skončiť v čistiarni. Dokelu, jej nový Burberry.

„Ste si tým naozaj istá?“ váhavo sa od nej vzďaľoval a naťahoval sa za kľučkou na dverách svojho čierneho Jaguára.

„Iste! Len už, preboha, odtiaľto vypadnite!“ bola nahnevaná a nešťastná pre svoj nový kabát. To, že mala poudieraný zadok, ju nijako netrápilo. Ešte naposledy sa uistil, že v poriadku prešla na druhú stranu cesty a nastúpila do prichádzajúceho autobusu.

Konečne mohol vyraziť.

2.

Auto zaparkoval o ulicu ďalej od domu, kam mal namierené. V tichej uličke si vybral miesto pod lampou, ktorá bola rozbitá. Porekadlu, že pod lampou býva najväčšia tma, totiž ani zamak neveril. Netúžil po tom, aby ho v týchto končinách niekto spoznal, hoci bol dosť ďaleko od hlavného mesta. Naopak. Čím väčšia tma, tým dôkladnejšie ukryté tajomstvá. Vďaka automatickému parkovaniu šikovne vmanévroval medzi dve autá, vystúpil a obliekol si sako, ktoré tvorilo súčasť jeho nového, na mieru šitého obleku. Richard Mora zamkol vozidlo diaľkovým ovládaním a vykročil do kopca, kde sa nachádzal veľký, navonok ošarpaný dom so špicatou strechou. Myslel na to, čo asi v sebe ukrýva to tajomné miesto, do ktorého mal vkročiť v úplnej anonymite. Neponáhľal sa. Ešte stále sa nerozhodol, či použije kľúč tuho zvierajúci v prstoch, ktoré šmátrali vo vrecku, aby sa uistili, že kľúč je ešte stále tam, kam ho predtým vložil. Z hustej hmly sa postupne týčila drevená strecha dvojposchodového domu, ktorý patril neznámemu hostiteľovi a v ktorom mal prežiť vzrušujúcu noc. Dlho váhal, kým sa vôbec odvážil pomyslieť na hru, o ktorej sa dozvedel iba náhodou. Bez očakávania či vyhľadávania dobrodružstva, tá hra si našla jeho.

Posedával vtedy so svojím kamarátom z detstva, z ktorého sa neskôr stal jeho obchodný partner. Fešák Michael, ako mu každý zvykol hovoriť, mu po niekoľkých pohárikoch whisky zveril tajomstvo:

„Je to celkom anonymné. Budeš sedieť za stolom a hrať poker, popíjať chľast a fajčiť cigary.“

Nadchýnal sa dobrodružstvami, ktoré prežil, a teraz cítil potrebu sa o ne podeliť, ďalej odovzdať posolstvo, lebo niečo také si zaslúžilo byť poctené novým návštevníkom.

Ako keď sa odovzdávajú tradície z pokolenia na pokolenie.

„Ja nefajčím,“ skočil mu do reči Richard.

„To je úplne jedno. Keď uvidíš, čo sa tam deje, začneš a ešte rád. Neboj sa. Najväčším prekvapením bude, keď si vyberie teba. Nesmieš dať na sebe nič znať, chápeš, kámo? Absolútne nič. Musíš si zachovať svoju kamennú tvár. Ber to ako tréning, ktorý využiješ v praxi. Rozumieš?“ uisťoval ho, stále nadšený a plný entuziazmu.

„Ani veľmi nie. Ešte nikdy som o tej hre nepočul.“

„Neblázni. Každý predsa pozná hru Kamenné tváre. Čo si zaspal dobu?“

„Ja nie,“ trval na svojom Richard.

„Jasné,“ uškŕňal sa jeho priateľ a obchodný partner, „to rozprávaj svojej starej mame.“

„Ja si ale nerobím srandu. Vlastne som si celkom istý, že poriadne kecáš.“

„Tak si trhni nohou, pako,“ vypľul nadávku, ktorá sa ho stále držala ako kliešť. Zakončoval ňou vetu vždy, keď mu dochádzala trpezlivosť. „Akoby sme toho už spolu neprežili dosť. Kedy som ti kecal len tak do vetra?“

Richard sa na chvíľu zamyslel. Poznali sa už od detstva a naozaj toho spolu veľa prežili. Ešte nikdy ho nesklamal, možno práve preto nemohol uveriť tomu, že mal pred ním tajomstvo takého kalibru. Ale kto ich vlastne nemá? Michael bol vysoký muž, fešák s hustými svetlohnedými vlasmi a udržiavanou bradou, ktorá bola posledným módnym hitom. Hoci Richard mu v kráse mohol pokojne sekundovať, Michael mal niečo, čo on nie – viac zárezov na posteli. Bol prchký a bezhlavo sa púšťal do každého dobrodružstva, ktoré v sebe nieslo čo i len malý prísľub vzrušenia. Bol pravým opakom jeho rezervovanej a odmeranej povahy.

„A ako dlho to hráš ty?“ vyzvedal, no svoj skeptický postoj nezmenil.

„Nie dlho. Sú v tom fakt veľké prachy a nie je to pre hocikoho. Kľúč dostanú naozaj iba vyvolení. Môžeš mi ďakovať, že som ti k nemu pomohol,“ sebavedome ho potľapkal po chrbte a zapálil si cigaretu. Fajčil ako Turek, ale čo na tom.

Richard teraz už stál pred veľkou bránou a opäť na chvíľu zaváhal. Stlačiť zvonček alebo nie? Pomyslel na svoj vek. Na dvere mu klopala tridsať päťka a doma ho čakala jeho krásna dcéra. Nemal na to vek či gule? Nechcel poznať odpoveď. Bolo to silnejšie ako on. Ako všetky jeho obavy. Ale predsa, čo ak je to nebezpečné?

Opatrne natiahol ruku a napokon sa odhodlal. Prst chvíľu podržal na zvonci a o pár sekúnd počul, ako cvakla zámka a brána sa pootvorila. Zakrútil hlavou, lebo si pripadal ako v nejakom zle natočenom horore. Zaprel sa do veľkej tepanej brány a vstúpil do hmly, ktorou sa priamo k masívnym dverám ťahal úzky chodník obrastený krami. Kolená sa mu mierne triasli a nohy podlamovali, ako ich prekladal jednu pred druhú. Jeho povestný chlad a rozhodnosť ho na chvíľu opustili. Takúto slabosť si predsa nemôže dovoliť! Zastavil sa pred vchodovými dverami a ešte raz v dlani zovrel kľúč, ktorý bol pre neho vstupenkou do úplne neznámeho sveta, v ktorom vládla reč anonymného sexu, peňazí a krásnych žien.

Jeho život sa okolo žien nikdy netočil, hoci bol ich veľkým obdivovateľom. Bol rozvedený a mal dcéru vo veku piatich rokov. Nemal to jednoduché. Jeho exmanželka ho opustila kvôli kariére krátko potom, ako mu porodila dieťa, ktoré nadovšetko miloval. Bolo pre neho tou najdôležitejšou osobou na celom svete. A tam, za jeho úbohými skúsenosťami s niekoľkými ďalšími nevydarenými vzťahmi, prišla veľká bodka. Všetky jeho známosti mali rýchly začiatok a skorý koniec. Trvali krátko a nikam neviedli. Možno bolo načase spýtať sa, kde je chyba. Ako každý muž, aj on mal svoje túžby, a keď sa vtedy večer Michaelovi zveril so svojou osamelosťou, ponuka na hru prišla ako blesk z jasného neba.

Vytiahol kľúč a uprene sa naň zahľadel, obávajúc sa, či je to cesta, ktorou sa chce vydať. Neznáme vody sa pred ním o chvíľu roztvoria a on prejde cestou, ktorá ho môže navždy poznačiť.

Rozhodol sa teda, nech to trafí šľak, a odomkol. Vstúpil do tichého miesta a začal sa riadiť pokynmi, ktoré mu prišli zo stránok, kde sa predtým zaregistroval. Všetko bolo anonymné, nemusel sa ničoho báť. A kurevsky drahé.

V tmavej priestrannej chodbe to voňalo pižmom a cigaretovým dymom. Všimol si červený záves z ťažkého brokátu, za ktorým sa podľa pokynov z e-mailu skrývala šatňa. Pozrel na hodinky. Bolo presne 23:45, jeho čas, preto mu na ďalšie váhanie už žiadny nezostal. Prešiel za záves, za ktorým sa schovávali ďalšie dvere. Vstúpil do malej šatne, kde si vyzliekol všetko oblečenie okrem bielej košele a kravaty. Zo saka vytiahol hotovosť zopnutú zlatou sponou. Presne desaťtisíc eur. Ani o cent viac. Ani o cent menej. Vypol mobilný telefón, veci uložil do skrinky a zamkol ich na kód, ktorý si sám zvolil. Dátum narodenia jeho dcéry. Možno trochu nevhodné, obával sa však, že iné číslo by si nebol schopný zapamätať, napriek tomu, že jeho inteligencia by sa dala považovať za nadpriemernú a pamäť za výbornú.

Od pol pása nahý a bosý vystúpil hore schodmi, osvetlenými jemným žltým svetlom z lámp zapustených do stien po oboch stranách. Nachvíľu zatúžil po maske, ktorú by si veľmi rád natiahol na tvár, bolo to však proti pravidlám hry. Napriek tomu, že hra bola anonymná a mená sa nikde neuvádzali, bude vidieť ostatným hráčom do tváre.

Zastavil sa pred poslednými dverami. Ešte predtým, než vstúpil, privítalo ho krásne dievča. Koľko malo vôbec rokov? Vyzeralo neuveriteľne mlado, snáď aby sa ho bál dotknúť. Porušil by zákon, keby tak urobil? Bolo úplne nahé, vypínalo sa pred ním na vysokých opätkoch s červenou podrážkou, dlhé havranie vlasy mu splývali na bedrách a tenké paže sa k nemu naťahovali s pravidlami, ktoré musel ešte pred začatím hry podpísať. Obdarilo ho oslnivým a prívetivým úsmevom, za ktorým sa skrývali dva rady zdravých bielych zubov. Svietili v prítmí rovnako ako jeho pochybnosti. Bolo krásne a on to začínal pociťovať na svojom dlho neuspokojenom tele. Začal počítať: raz, dva, tri... len aby jeho vzrušenie nezačalo vystupovať spod košele, ktorá až doteraz zahaľovala jeho penis.

V zmluve sa zaväzoval mlčať a nič iné, iba mlčať, a riadiť sa striktnými pravidlami hry. Zaplatil štartovné, ako to nazval, lebo iný výraz mu v tej chvíli nenapadol, zopár ďalších tisícok si zamenil za žetóny a opäť nachvíľu zaváhal. Prachy pre neho v tejto chvíli neznamenali vôbec nič. Vedel, že v prípade prehry hravo zarobí ďalšie. Kašlať na bankovky. Ako však prežije fakt, že všetci uvidia jeho tvár?

Bol to risk. A risk väčšinou znamenal zisk. Vstupoval do prítmia rozľahlej miestnosti, uprostred ktorej sa vynímal okrúhly stôl potiahnutý zlatým obrusom, a premýšľal o tom, aký zisk mu táto noc prinesie. Žiadny. Bola to iba hra. Poker, ktorý vedel hrať a vyhrávať. Prečo to teda neskúsiť aj za iných podmienok? Maximálne vyvrcholí do úst neznámeho dievčaťa, ktoré, ako predpokladal, sa ukrývalo pod stolom. Ak ho začne fajčiť a on to na sebe dá znať, bude to po prvý raz, čo príde o peniaze kvôli nejakej žene.

Bol čas otestovať svoje schopnosti.

„Nech sa páči, pane, toto je vaše miesto,“ kráska mu úslužne odsunula stoličku a on sa posadil. Dokonca sa mu zdalo, že sa pred ním mierne uklonila. Za stolom už sedelo sedem hráčov. Znamenalo to, že je posledný. Pozrel na hodinky. Ešte pár minút chýbalo do polnoci a hra sa mohla začať.

Čiernovláska odetá v Evinom rúchu a vo vysokých lodičkách pristúpila k stolu a podsadeným hlasom plným vzrušenia im prečítala inštrukcie, ktoré si predtým mohli naštudovať na webových stránkach Klubu kamenných tvárí, určených iba vyvoleným.

„Milí páni, drahí džentlmeni, vitajte v klube. Prosím, ponúknite sa prvotriednou maltskou whisky alebo džinom a cigarami, ktoré máte pred sebou. Pravidlá tejto hry už akiste poznáte, no kvôli poriadku vám ich musím ešte raz zopakovať. Ako prvé by som vás opäť chcela požiadať o absolútnu diskrétnosť. Napriek tomu, že ste podpísali zmluvy o hre a dohody o mlčanlivosti, vaše mená zostanú utajené. Ak by ste však pociťovali potrebu jeden druhého osloviť, môžete si vymyslieť prezývku, pod ktorou vás tu budú všetci poznať. Ak sa sem, pravdaže, ešte vrátite. To, že ste tu, považujte za prejav dôvery hostiteľa, ktorý sa k nám o malú chvíľu pripojí. Nezabúdajte, že ste podpísali dohody o mlčanlivosti, ktoré vás zaväzujú zabudnúť na to, čo sa tu počas tejto noci udeje, v okamihu, keď opustíte tento dom. A teraz k pravidlám samotnej hry,“ rozprávala súvisle a sebaisto, s istou dávkou zmierlivosti a vzrušenia. Jej hlas sa kĺzal miestnosťou a po pár slovách venovala krátky pohľad každému rozrušenému hráčovi.

Napätie sa nieslo zatemnenou herňou osvetlenou stolovými lampičkami. Vo vzduchu visel sex a vzrušenie z hry, strach a napätie z nepoznaného.

Krásna gazela sa opäť chopila slova:

„Pramene tejto zábavy k nám prichádzajú z indiánskeho kmeňa Utahov. Potom, ako indiáni spoznali ohnivú vodu, za fľašku lacnej pálenky radi predvádzali Európanom svoje umenie zachovať si kamennú tvár za akejkoľvek situácie. Náš variant tejto hry napadol istému pražskému rodákovi, ktorého nebudem menovať, keďže všetky mená zostávajú utajené. Ten ju raz hral v jednom viedenskom klube a rozvinul ju na úroveň, ktorou sa uzavretý kruh spoločnosti pýši dodnes. Milí páni, prišli ste z rôznych kútov krajiny, aby ste dnes večer zažili vzrušujúcu hru, ktorá sa volá Kamenné tváre. Pod týmto krásnym pretkávaným obrusom, pod stolom, sa ukrýva dievča, ktorého tvár nikdy neuvidíte. Nikdy sa nedozviete, kto to je ani ako vyzerá. V prípade, že sa sem vrátite, je dokonca veľmi málo pravdepodobné, že dievča pod stolom bude to isté. Budete hrať poker tak, ako ste na to zvyknutí. Úderom polnoci môžete začať hru zvyčajným spôsobom. Dievča, ktoré sa ukrýva pod stolom, sa vo chvíli, keď to nebude ani jeden z vás čakať, rozhodne pre pána, ktorého začne orálne uspokojovať. Vašou úlohou je napriek vzrušeniu, ktoré sa bude stále viac a viac stupňovať, zachovať kamennú tvár. Ak sa to dotyčnému pánovi nepodarí a on dá na sebe poznať, že dievča pod stolom si vybralo jeho, musí opustiť hru a príde o peniaze, ktoré vložil do banku.“

Krásna žena sa krátko usmiala na každého z pánov, keď ju napokon prerušil samotný muž, ktorý vlastnil všetko naokolo, vrátane nej. Bol majiteľom všetkého a všetkých.

Zahalený do šera ju jemne pohladil po vlasoch. Dlaňou prechádzal po rovnej kostre chrbta, až kým sa jeho ruka nezastavila na guľatom zadku a jemne ho v nej zovrel. Žena bez mena ho obdarila oslnivým úsmevom a on ju zato odmenil vrúcnym bozkom, horúcim a možno až nevhodne dlhým. Osem mužov za okrúhlym stolom ich mlčky sledovalo.

„Ďakujem ti, moja drahá. A teraz choď na svoje miesto, nechaj, nech sa páni zabavia,“ pohľadom ju odprevadil do úzadia, kde zaujala postoj sochy vytesanej z kameňa, pripravená kedykoľvek poslúžiť svojmu pánovi.

„Džentlmeni,“ hostiteľ ich hlbokým hlasom vyzval do hry a sám sa chopil kariet.

Richard všetko bedlivo sledoval. Bol detailista, ktorého oku nič neuniklo. Michael, do riti, do čoho si ma to len dostal? V pokri bol dobrý, ak nie najlepší, veď zatiaľ ho ešte nikto neporazil. Povedal si, že pod rúškom fajky od neznámeho dievčaťa bude táto hra pre neho zaujímavou výzvou, bolo preto dôležité nebáť sa prehry. Pustil sa teda do hry, ako inak, s kamennou tvárou...

***

Konečne za sebou zabuchla dvere svojho malého bytu, ktorý vlastnila na opačnej strane rieky, s výhľadom na siluetu mesta. Zaťažená nielen hypotékou, ale aj srdcovými záležitosťami, chrbtom sa zaprela do dverí a s kvílivým plačom sa zviezla na zem. Tak veľmi jej chýba. Dlane si položila na prsia a hlava jej klesla dole. Ani po týždňoch to nebolo lepšie, a pritom jej sľubovali, že časom všetko pominie. Tak prečo sa tak už nestalo? Stále ho nedokázala vypustiť zo svojej mysle, dostať ho z hlavy. Nevedela ju udržať vzpriamenú. Sklonila ju na kolená a pohľad uprela na drevenú podlahu. Snáď miliónkrát sa na nej milovali, keď z nej v zápale sexuálneho opojenia zúrivo strhával šaty. Dral sa z nej plač pripomínajúci zvuky malého šteňaťa, ktoré práve odtrhli od jeho matky. Prečo to musí tak veľmi bolieť? Prečo?!

Zo zeme sa dokázala postaviť až po niekoľkých hodinách, začínalo to pripomínať nevkusný rituál. Galéria – úsmev, domov – plač. Vyzliekla si ufúľaný kabát a oblečená ešte v šatách od Reem Acry sa šuchla pod perinu vo svojej spálni. Stále voňala po jeho silnej vôni, hoci už len slabo. Možno, keď vôňa úplne vyprchá, aj ona sa uzdraví. Prikrývku si pretiahla cez hlavu a kolená skrčila až k brade. Ochranný štít však nefungoval podľa jej predstáv. Pred myšlienkami na neho a spomienkami na spoločné chvíle ju ochrániť nedokázal. Zavrela oči a preniesla sa na začiatok, keď bolo všetko krásne a ona šťastná.

A potom konečne zaspala.

Snívalo sa jej o dni, keď sa zoznámili: bol dusný letný večer a ona utekala pred búrkou, hľadajúc miesto, kde by sa mohla skryť. V rukách držala noviny a snažila sa nimi zabrániť dažďu, aby jej zmáčal vlasy. Na obzore bola iba jediná autobusová zastávka, a tak si to namierila priamo pod jej strechu, hoci už dávno bola do nitky premočená. Skákala cez kaluže, ako jej to len sandále s páskovými remienkami a vysokými opätkami dovoľovali, keď sa konečne dostala do vytúženého úkrytu, ktorý ju mal ochrániť pred neutíchajúcim dažďom. Počká si na svoj spoj a doma sa osuší. Och, ako sa len nevie dočkať, kedy sa prezlečie do suchých šiat! Potriasla sukňou a hneď nato aj novinami, akoby sa chcela zbaviť prebytočných kvapiek vody. Zbytočne ju ťažili a spôsobovali pocit chladu.

„Šálka horúcej kávy,“ zaznelo niekde vedľa nej.

Laura prekvapene zdvihla hlavu smerom, od ktorého začula hlas a z tváre si odhrnula mokrý prameň vlasov.

„Prosím?“ tvárila sa, že nerozumie.

„Že teraz by padla vhod šálka kávy, nemyslíte?“ muž vedľa nej si potiahol z cigarety a nesmelo sa na ňu usmial. Konečne pochopila.

„Takto pozývate ženy na rande? Naozaj?“

„Nemajte mi to zlé, ale robím to prvý raz.“

„Čo robíte prvý raz?“

„Oslovujem uzimenú ženu a dúfam, že káva je to, po čom teraz túži.“

Laura sa musela zasmiať nad jeho neohrabanosťou. Bol roztomilý a ona do nitky premočená.

„Ja kávu nepijem.“

„Aha,“ ukryl svoje sklamanie za ďalší dlhý šluk z cigarety.

„Mali by ste s tým prestať.“

„Bez kofeínu a tabaku? Uťahujete si zo mňa?“

„Nie. Myslím to vážne. Tiež sa s tým snažím skoncovať.“

Chlapík zahodil cigaretu rovnakým spôsobom, akým to robievala aj ona, a uhasil ju špičkou topánky.

„Dobre,“ pokrčil ramenami, „ale bude to niečo za niečo.“

Teraz sa už doširoka usmieval, kútiky úst sa mu dvíhali až k ušiam a v očiach sa mu odrážala nádej. Veril si.

„Dobre. Dám si s vami šálku čaju. Ale to je všetko,“ zdvihla na neho ukazovák.

Prijala jeho dlaň a dovolila mu, aby jej pomohol nastúpiť do autobusu, spod kolies ktorého sa na nich spustila nová sprcha a opäť ich celých zmáčala. Chvíľu tam tak stáli, obarení od prekvapenia a zaskočení smiechom, ktorý v nich celá situácia vyvolala. A tak, v jedno dusné popoludnie, niekedy uprostred leta, niekde na autobusovej zastávke, sa zoznámili dvaja cudzinci, z ktorých sa neskôr stali milenci.

Zo spánku ju vytrhol budík a zúrivé búchanie na dvere. Bolo šesť hodín ráno a čas začať nový deň. Naplnená apatiou sa vygúľala z postele a nohy jej dopadli na chladnú zem. Už opäť zabudla prikúriť. Po špičkách prešla do kuchyne a cestou otvorila dvere Zojke, ktorá vtrhla dnu ako víchor. Medzi zelenými stenami uvarila čierny čaj. Jednu šálku pre seba, jednu pre svoju kamarátku.

Hlava sa jej mierne zatočila, na slabosť však nebol čas. Čakalo ju náročné dopoludnie a ona by sa mala stravovať lepšie, nie len piť čaj, jesť polotovary a fajčiť cigarety. Napriek tomu, že ničila samu seba, nedokázala si pomôcť. Na rutinné záležitosti ako varenie, jej nezostávala energia. Pristúpila k oknu a rozhliadla sa po zachmúrenom parku, na okraji ktorého stál jej biely bytový dom, zatiaľ čo Zoja jej opäť raz dávala lekcie o tom, ako nájsť cestu späť medzi živých.

Nad parkom sa sťahovali čierne mračná. Aj ona sa cítila pochmúrne, pochovaná hlboko v zemi, kde ju nikto nepočul. Jazyk si popálila na horúcej šálke. Záblesk bolesti a Zojin prenikavý akcent ju vrátili do prítomného okamihu.

„Tie tvoje pretvárky, že je všetko okej, sa už musia skončiť! Nie je to zdravé,“ hrešila ju. Sledovala ju spoza stola umiestneného pod oknom v malej kuchyni.

„Haló, počúvaš ma?“ vzduchom na ňu mávala Zojina ruka, keď konečne upútala jej pozornosť. Malá oblá ryšavka ju prebodávala zeleným pohľadom mačacích očí.

Celé dni chodila ako mátoha, dokonca z nej ubudlo aj nejaké to kilo. Prepadnutá tvár už nebola taká krásna ako kedysi, hoci keď sa posnažila, dokázala predstierať, že je šťastná. Dokonca aj tá sukňa na nej visela ako na drevenom vešiaku.

„Večera. Dnes večer, ty, ja a zopár našich priateľov,“ dumala nahlas a prstom si prechádzala po pehách na nose.

„Hm?“ Laura na ňu zdvihla tvár a prameň hnedých vlasov, ktorý si omotávala okolo prsta, nechala voľne spadnúť na svoje miesto.

„Vnímaš ma vôbec?“

„Iste. Večera. Ty a ešte niekto,“ zopakovala nezainteresovane.

„Aleluja!“ zvolala víťazoslávne Zoja.

„Dnes na to nemám náladu.“

„Prestaň ma tak už láskavo volať. Keď máš zlú náladu, aj tvoje vtipy znejú deprimujúco. Je sobota. Odmietam sedieť doma a už vôbec nedovolím, aby si sedela doma aj ty. Ja čas vrátiť sa späť do života. Vybavíš môjho šéfa, očekuješ jeho kanceláriu, ponúkneš mu zopár obrazov, vrátiš sa domov, hodíš na seba niečo lepšie než vrece od zemiakov a večer vyrazíme.“

„Prečo si vybral práve moju galériu?“

„Povedala som mu, že ťa poznám, vraj ak má záujem, dohodnem vám stretnutie. Jeho kancelária vyzerá ako ordinácia, veď sama uvidíš,“ odmlčala sa a potom jej opäť svitlo, „snažíš sa odbočiť od témy, Laura... , ale to sa ti nepodarí. Dnes večer! A žiadne výhovorky!“

„Nemáš potuchy, aké mám plány.“

„Naozaj? Kedy si si naposledy vypočula záznamník, alebo pozrela súkromnú poštu?“ snažila sa presadiť si svoje.

„Záznamník už dávno nevlastním, ako vidíš. Je to predpotopné zariadenie, ktoré už nikto nepoužíva,“ odpovedala automaticky, no na jej sebaobranu to nemalo žiadny vplyv. Zadívala sa do diaľky, kde sa v parku naháňali kričiace vtáky a pobehovalo zopár veveričiek. Pohľadom spočinula na pokojných korunách stromov, dnes sa ani nepohli, no jej skutočné myšlienky sa opäť hýbali smerom k nemu. Krátko potriasla hlavou, akoby ho z nej potrebovala stoj čo stoj dostať. Dokedy to ešte bude trvať? Konečne bola opäť schopná vrátiť sa k Zoji. Mala pred sebou náročné dopoludnie a po včerajšom nočnom plači bola vysilená. Odpila si poriadny dúšok čaju a pobrala sa do kúpeľne.

„Si ako automat,“ volala na ňu Zoja, rozhodnutá dostať ju za každú cenu do kolobehu života.

„No a čo? Choď von s Rebekou.“

„A kto si myslíš, že ma sem dnes ráno poslal? Včera si sa so mnou ani nepozdravila. Stáva sa z teba cynik, moja zlatá. Už ani nedokážeš rozpoznať deň a noc, a trvá to pridlho. Veď z toho ochorieš! Si zatrpknutá a začínaš mať maniere opustenej chuderky.“

„Je to iba pár dní,“ nástojila Laura. Veď ešte ani nevyprchala jeho vôňa z perín, do ktorých sa večer ukladala, ani z bytu a vzduchu, ktorý spolu s ním dýchala. Ešte ju neprestalo bolieť telo, potom, ako... bála sa dokončiť myšlienku.

Laura sa chcela brániť, vedela však, že by to nemuselo dopadnúť dobre. Zahryzla si preto do jazyka. Odohnať od seba kamarátov predsa nebolo riešenie. Možno práve prechádzala fázou hnevu zo straty niekoho, koho milovala, ale jej kamarátky si predsa len zaslúžili niečo viac.

„Pomohol by ti poriadny reset. Vyčistíš si hlavu a ktovie, možno stretneš niekoho úžasného,“ chlácholila ju vždy optimistická Zoja a na drobnej tvári vyčarila detský úsmev. Pôsobila ako dieťa a občas sa tak aj správala, no pokiaľ išlo o prehýrené noci, v tom nemala konkurenta.

„Nie som na to pripravená,“ snažila sa vycúvať z rozhovoru, ktorý ju stál veľa síl. Potriasla hnedou hrivou a hlavu sklonila do umývadla. Dnes by si možno zvládla urobiť mejkap. Ruky sa jej už netriasli v plači a oči mala suché. Možno sa na nej dnes udrží aj čierna špirála a jej oči už nebudú vyzerať ako dve čierne dierky po guľke. Ak by sa prekonala, aj oblečenie by mohla zladiť lepšie ako po minulé dni, keď na seba natiahla iba džínsy a rolák. Napriek sychravému počasiu si na čierne pančušky natiahla sukňu a do nej zapravila blúzku s trojštvrťovým rukávom. Dnes to bude lepšie, sľubovala si, keď sa na seba posledný raz pozrela do zrkadla a položila si otázku, ako sa včerajší večer dokázala napratať do značkových večerných šiat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čierny jaguár.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.