Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Zuzana Bilavská

Autor: © Zuzana Bilavská, 2017

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Mgr. Anetta Letková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-066-5

ISBN MOBI: 978-80-8197-067-2

Prológ
Rok 2000

Milý Vladko,

v roztrasených rukách držala pokrkvaný list a pohľadom ho skenovala zhora nadol, potláčajúc nutkanie preskočiť úvod a začať rovno od konca. Unikla by mi podstata, pomyslela si sama pre seba a donútila oči, aby sa vrátili na miesto, kde sa celý príbeh začal.

prežili sme spolu krásne chvíle a ja len veľmi ťažko hľadám vhodné slová, ktorými by som dokázala vystihnúť, ako sa práve teraz cítim. Bol si moja prvá láska, milenec, s ktorým som prežila nespočetné množstvo krásnych chvíľ, a teraz Ťa zrádzam. Už dlhšie však cítim niečo, čo ma veľmi silno od Teba oddeľuje a ťahá niekam preč. Stretla som iného muža. Áno. Láka ma to za ním. Viem, že to nie je nič moc. Chabý dôvod, ktorý sa hádam ani nemá písať do listov. S ním je to však celkom iné. Je pre mňa neprebádanou vodou, hlbokou a mútnou, ktorú treba rozčeriť, aby som dovidela na jej samé dno. Je to akýsi môj cieľ, milovať ho naveky. Túžba, ktorá ma spaľuje. Sklamala som Ťa. Sľúbila som Ti, že na Teba počkám, no nemôžem inak. Je oveľa starší odo mňa. Ak som dobre počítala a verím, že áno, presne o trinásť rokov. Má na mňa zvláštny vplyv, pod ktorým som ochotná dovoliť mu všetko, vieš? Azda mi budeš môcť niekedy odpustiť. Viem, že práve v tejto chvíli to nie je možné a tiež som si vedomá toho, že to istý čas potrvá, obzvlášť keď Ti chcem povedať čosi veľmi dôležité...

Eva sa musela nadýchnuť. Poriadne a zhlboka rozmetala napätie, ktoré jej spútavalo celé telo. Zrak jej zahmlievali slzy. Musela ich potláčať hneď z dvoch dôvodov: po prvé, rozpitá maskara ju štípala v očiach, po druhé, pre slzy nemohla dočítať list, ktorý tu našla zahrabaný medzi otcovými starými fotografiami, listami a dokumentmi z vysokej školy. Neblahé tušenie smutného konca tohto listu jej skrížilo cestu rovnako rýchlo ako neplánovaná cesta do Maďarska k Balatonu do domu jej otca, v ktorom sa práve teraz nachádzala a kde sa on rozhodol prežiť dôchodok úplne sám. List niesol rukopis jej matky. Adresovala ho mužovi, ktorý mal pre ňu znamenať prvú lásku. Jej prvý Vladko však tento list nikdy nedostal. Nechápala, ako sa tento hádam už aj storočný papier objavil na takomto mieste. Zblúdilé slová na rozlúčku nikdy nenašli svojho adresáta. Eva si potrebovala na chvíľu oddýchnuť.

Vrátila sa k rodinným fotografiám. Čiernobiele farby sa zmenili na rôzne odtiene sivej a polámané okraje spomienok z detstva už pamätali lepšie časy. Mama, ocko a Eva pri Balatone. Mama, ocko a Eva v Bulharsku. Eva, starý otec a stará mama na pláži. Drobná Eva obalená do plávajúceho kolesa sa usmieva do hľadáčika fotoaparátu. Strapatá Eva sa hrá s veľkou mušľou, ktorú jej ocko vylovil z mora. Eva si nostalgicky spomenula na modrý kýblik, ktorý naplnila mušľami. Nazbierala ich spolu s ockom na dovolenke. Medzi fotkami sa snažila nájsť záber, z ktorého mušle kypeli ako nakysnuté cesto na koláč. Vybavila si v pamäti, že ich bolo naozaj veľa.

„Prilož si ju k uchu,“ ocko jej podal jednu z tých väčších a Eva sa započúvala do zvláštneho šumenia. Vrátila sa späť k fotkám. Ocko a mama sa bozkávajú. Nespomínala si, kedy videla svojich rodičov vymieňať si bozky. Pamätala sa na veľa hádok, množstvá obvinení a raz toľko výčitiek. Museli prejsť dlhé roky, aby mohli byť všetci opäť šťastní. Lenže za akú cenu?

Potriasla hlavou, akoby sa z nej snažila vypudiť myšlienky na minulosť, ktorá už mala byť dávno pochovaná. Len ten list ju stále pálil v rukách. Opäť ho zodvihla zo zaprášenej podlahy, vytrhla ho slnečným lúčom z pazúrov, pohľadala miesto, na ktorom skončila a opäť sa začítala...

1
Rok 1988
Bratislava

Bolo nedeľné ráno a do okenných tabúľ šľahal silný dážď. Nič na tomto svete nemohlo byť krajšie ako rodinná idylka: dcéra nalepená na televízor upierala pohľad na skákajúce kreslené postavičky a on so svojou horúcou ženou pod perinou.

„Stále sa mi páčia tvoje prsia,“ mumlal medzi bozkami, ktorými ich dôkladne obsypával. Ochotne mu ich nastavila, veď dotyky svojho muža milovala ako jeho celého. Pozerala sa však niekam za dažďové kvapky. Hľadala v nich svoje myšlienky, ktoré v posledných dňoch pravidelne opúšťali jej myseľ. Rovnako ďaleko sa onedlho ocitne aj jej muž. Čo si tu len bez neho počne? Ako zvládne chod celej domácnosti sama? Mali veľký byt a on dobré postavenie v práci. Nerozumela jeho náhlemu rozhodnutiu odísť do Austrálie. Aký význam má cestovať sám a nemôcť sa o všetko podeliť so svojou ženou? Ako len dychtivo prijal ponuku svojho brata, aby ho prišiel navštíviť. Skákal vtedy od radosti ako malý chlapec, ktorý sa teší z vysnívaného vianočného darčeka. Ach, Jozef, zastonala v duchu Elena a privrela oči. Spomenula si na pozývací list, ktorý našla pár dní po telefonáte Jozefovho brata. Obzerala si ho zo všetkých strán, skúmala pečiatky všetkých pôšt krajín, ktorými putoval, a na malú chvíľu sa pohrala s myšlienkou, že ho spáli...

„Kde sa mi túlaš?“ vytrhol ju z blúdenia, keď sa jej už dostal medzi nohy, ani si neuvedomila, ako k tomu došlo. Nikdy predtým sa jej nestalo, že by pri milovaní sa so svojím manželom bola myšlienkami taká vzdialená. Priľahol ju telom a Elena vydýchla do jeho bielych chĺpkov na hrudi.

„Prestaň, počkaj chvíľu,“ vyslovila nahlas potrebu zastaviť ho. Nemôže sa mu oddať, keď vidí ich koniec. Bola to ich posledná spoločná nedeľa.

„Čo je to s tebou?“ vtisol si tvár do jej rozstrapatenej trvalej a nosom sa nadýchol pomarančovej vône z mahagónových kučier.

„Nemôžem, Jožko, pusť ma.“ Posadila sa na kraj postele a bosé nohy spustila na koberec. Bolo by treba povysávať, pomyslela si a zrak uprela na malú smietku pod toaletným stolíkom. Jej myseľ však zamestnávali oveľa dôležitejšie veci.

„Elenka,“ šmátral jej pod nočnou košeľou, jej smútok nevnímal. Nikdy ho nevidel, iba vtedy, keď mu o ňom povedala sama. Ctižiadostivý muž o pár dní opustí ich spoločnú domácnosť.

„Myslela som si, že si doma šťastný,“ poznamenala skôr sama pre seba, ale jej slová počul zreteľne a jasne.

„Už zase sme pri tom?“ znervóznel. „Ešte aj v posteli mi budeš robiť výčitky? Tak to ti teda ďakujem pekne za krásnu nedeľu! Dofrasa!“ Vystrelil z postele, odomkol dvere na spálni a cestou do kuchyne skontroloval ich desaťročnú dcérku.

Eva žila vo vlastnom svete nedeľných rozprávok. Jej drobné telo sa strácalo v hlbokom zelenom gauči a oči otvorené dokorán upierala na čiernobielu obrazovku. Jeho dcérenka mu bude chýbať. Evička. Pichlo ho v hrudi, no bol to len nepatrný záblesk zlej výčitky, ktorý čoskoro pominul. Veď sa vrátim, pomyslel si, hoci svojim slovám sám neveril. Aj to mu sčasti pokazilo náladu. Zachmúrený sa opieral o kuchynskú linku, nevnímal pískajúci hrniec na plynovom horáku.

„Chceš nás podpáliť?!“ Elena vletela do kuchyne a v chvate vypla sporák. Jozef si prešiel prstami po bielych vlasoch a belasými, smutne vyzerajúcimi očami sa zahľadel na svoju ženu. Pozoroval ju, ako zalieva pre oboch kávu a v duchu si pomyslel: Kam sa vytratila jej krása? Kedysi husté vlasy hrali všetkými odtieňmi jesene. Prelievala sa v nich gaštanová s hnedou, ryšavá s mahagónovou. Miloval ich vôňu. Ešte aj dnes voňali rovnako, iba permanentná trvalá, ráno rozlietaná na všetky strany, ich obrala o lesk. Pružné boky, ktoré porodili ich krásnu dcérku, boli oblejšie než pred rokmi. Už ich neodhaľovala pod hlbokými rozparkami na sukniach, dokonca aj vysoké lodičky vymenila za pohodlné mokasíny. Iba jej prsia zostali pekné a po pôrode naliate. Jeho krásna žena sa zmenila na manželku. Mal ju stále rád, nerozumel však pocitu, ktorý sa v ňom usadil, odkedy dostal vycestovaciu doložku. Tešil sa, možno až priveľmi, no zároveň sa bál, aby to na ňom nebolo vidieť.

Nedeľa prebehla vo vlažnej nálade a ničím sa neodlišovala od ostatných. Ničím okrem sexu. Nedele bývali ich – jeho a Eleny. Vždy sa pred dcérou zamykali v spálni a ona mala dovolené pozerať raňajší program pre deti. Potom ju vzal do cukrárne, zatiaľ čo jeho žena pripravila nedeľňajší obed, po ktorom bolo treba riadne pochrápať pod novinami zloženými na hrudi. Vôňa ožehlenej bielizne pripomenula krátiaci sa víkend, blížiacu sa večeru a začiatok nového týždňa.

Pondelňajšie ráno sa zdalo rovnaké, ale predsa len bolo čímsi iné. Raňajky boli pripravené a z červenej šálky s bielymi bodkami vystupovala ako každý deň para. Voňala bielou kávou a ako postupne chladla, robila sa na nej nechutná šupka, kvôli ktorej ju Eva nikdy nedopila celú. Okrem toho, že bol bežný školský deň, ešte niečo bolo v to ráno iné. Za stolom raňajkoval jej otec. Vysoký muž s bielymi vlasmi a modrými očami, vždy pripomínajúcimi smútok, raňajky s jeho dvoma dievčatami nikdy nestíhal. Každé ráno odchádzal z domu ešte pred siedmou a kávu pil výlučne iba v kancelárii. Vo veľkých dlaniach obracal šálku a spytoval sa svojej ženy, či bude vhodnejšie obliecť si do lietadla džínsy, alebo nohavice.

Chystal sa na veľkú cestu k protinožcom navštíviť svojho brata. Elena na okamih zaváhala. Chvíľu sa bavili o jeho dileme, napokon sa otočila chrbtom k stolu, za ktorým dievča s veľkými hnedými očami prežúvalo obrovský krajec chleba. Sledovalo ju, ako si prstom stiera slzu. Zotrela si džem z kútikov úst a potom skúmala otcov nespokojný výraz na tvári. Dával ho najavo veľmi často. Vždy chcel viac, no nikdy nevedel, ako na to ísť správnou cestou. Jej mama vravievala, že chce všetko hneď a čo najskôr, že trpezlivosť je preňho neznámy pojem.

„Už zase plačeš?“ otec bol opäť nervózny. Cestovná horúčka a mamine obavy mu kazili náladu.

„Nevracajme sa už k tomu, dobre?“

„Tak prestaň roniť krokodílie slzy. U brata predsa zarobím nejaké peniaze a na Vianoce budem doma. Už sme to prebrali. Ježišu! Hovorili sme o tom už vari stokrát! Naozaj sa mám cítiť zle? To chceš dosiahnuť? Pokazila si mi celú nedeľu a nový týždeň chceš začať rovnako?“

„Veď ja viem, viem,“ pritakala, ale nedokázala potlačiť smútok a predstierať radosť. „Len premýšľam, či tie tvoje vidiny nie sú príliš smelé. Načo je nám nové auto?“

„Chceš sa stále voziť v tej hrdzavej fiatke? V podniku nezarobím toľko, koľko u brata. Vrátim sa cez Nemecko, kúpim tam nové auto, a keď budem doma, vydýchneš si a ešte budeš bohatšia. Potom sa už nebudeš pýtať, načo je nám to alebo ono. Uvidíš, ako ľahko si na komfort zvykneš a ešte mi aj poďakuješ.“

Eva pozorovala, ako mame dochádzajú sily a na obzore sa črtá ďalšia hádka. Krčila sa za stolom a popíjala kakao.

„Peniaze, peniaze, peniaze! Odkedy ťa poznám, nehovoríš o ničom inom!“

„Chcem pre nás lepší život! Je to také ťažké pochopiť? Budem ti telefonovať a písať vám listy. Ani sa nenazdáš a budem späť.“

„Prečo jednoducho nemôžeme ísť s tebou?“

„Došľaka, Elena!“ tresol päsťou o stôl. Zháčil sa práve včas, lebo jeho dcérka zdvihla vypúlené oči od raňajok. Bála sa, a tak musel zmierniť hlas. „Povedal som ti to hádam už stokrát. Ste predsa zárukou, že sa vrátim. Nie je to moja vina, ale chyba režimu, ktorý vládne v tejto krajine.“

„Žiadne záruky nie sú stopercentné. Muži odchádzajú od svojich rodín, nech si každý myslí, čo chce,“ trvala na svojom.

„A kam by som asi tak šiel? Ha? Do Vianoc musím byť späť, inak ma zavrú, až ozeleniem. A hádam si nemyslíš, že by som zostal u brata navždy?“

Elena iba pokrútila hlavou. Ľudia opúšťali svoju krajinu, muži svoje rodiny. Nemusel jej zaslepovať zrak ani balamutiť myseľ. Vedela svoje. Poznala tých, ktorí sa už nevrátili. Mlčky sa s nimi rozlúčila a mlčky žila ďalej. Otočila sa k svojej dcére. Pohľadom ju pobádala, aby dojedla. Škola nepočká a nepatrí sa prísť neskoro. Ešte raz jej prečesala vlasy a na líce vtisla mokrý bozk.

Jej rodičia sa hádali často, ale prečo plače v také krásne ráno obohatené o ockovu prítomnosť pri raňajkách? Čo na tom, že pršalo? Bol tu a odviedol ju do školy. Nerobieval to často, skôr zriedkavo. Zakvačila sa do jeho veľkej ruky a dala sa viesť.

„Poď ku mne a objím ma.“ Zobral ju do náručia a dlho ju v ňom podržal. Otcove objatia mala rada. Často sa spolu bláznili a veľmi veľa ju naučil. Nedalo sa zabudnúť na nespočetné množstvo lyžiarskych zájazdov a rovnako ani na všetky bláznivé zážitky, ktoré si nechávali pre seba spolu s ostatnými tajomstvami.

„Ľúbim ťa, dcérenka,“ vravieval jej často.

„Aj ja teba, ocko. Prídeš ma poobede zobrať?“ lúčila sa s ním pred bránou školy.

„Vieš, miláčik, príde ťa vyzdvihnúť ujo Peter. Pamätáš si uja Peťa z lyžovačky, však, zlatko?“

Prikývla, lebo si naňho spomínala. Bol rovnako vysoký ako ocko a tiež mal rovnaké biele vlasy.

„A prečo neprídeš ty?“

„Musím na pár dní odcestovať. No neboj sa, vrátim sa skoro a potom spolu opäť dačo vymyslíme, dobre?“ brnkol jej po nose.

„A donesieš mi niečo?“

„A čo také?“

„Vieš,“ rozprávala dôležito a ruky si pritom dala v bok, aby pochopil, že je to pre ňu naozaj veľmi dôležité, „potrebujem opasok s Mickey Mousom. Kúpiš mi ho? Prosím, prosím.“

„Sľubujem.“ Naposledy ju objal a zanechal ju pred bránou základnej školy so sľubom vysloveným precíteným mužom, ktorý sa lúči pred odchodom na dlhú cestu, a ona sa iba tešila na vysnívaný módny doplnok. Šťastné dieťa, pomyslel si, ešte ničomu nerozumie.

Vrátil sa späť do tichého bytu. Mlčky prechádzal miestnosťami a hľadal svoju ženu. Ležala skrútená na posteli v ich spoločnej spálni, kolená si tisla k brade, ktorá jej drkotala v tlmenom plači. Zastavil sa medzi dverami a hodnotil škody, ktoré svojím odchodom napácha. Z akéhosi nevysvetliteľného dôvodu ho to ťahalo spoznať svet, no ani bolesť jeho manželky mu nebola ľahostajná. Ľahol si k nej do postele a zozadu ju objal.

„Nechcela som, aby si ma takto našiel. Myslela som si, že sa zdržíš dlhšie.“

„To je v poriadku. Len plač,“ pritúlil sa k nej. Otočila k nemu uplakanú tvár a dlaňou zmáčanou od sĺz mu prešla po líci. Natiahla sa k nemu po bozk, ktorý jej nedokázal odoprieť.

Bozkal ju, akoby to bolo naposledy. Pritískal si jej telo na svoje a nohy sa im preplietli ako chápadlá chobotnice. Prisali sa jeden na druhého. Elena na odchádzajúceho manžela, Jozef na manželku, ktorú mal už čoskoro opustiť. Stiahol z nej nočnú košeľu, ktorú si v ten deň ešte nestihla prezliecť. Nemala dostatok síl urobiť zo seba ženu, ktorá by mohla vyjsť do ulíc. Letargicky sa podvolila nástojčivému manželovi, ktorý sa počas nasledujúcich chvíľ zmenil na jej milenca. Utápala svoj žiaľ v jeho objatí a bozkoch. Keď jej zaplavil vnútro vášňou, ktorá ho omínala už od predchádzajúcej nedele, Elena si dovolila spomienku na ich prvé milovanie.

Bolo to vášnivé a nedočkavé aj napriek tomu, že sa príliš neponáhľali. Mala vtedy priateľa, s ktorým sa dlho nevedela rozísť. Do Jozefa sa zamilovala bezhlavo a neplánovane. Pri Vladkovi cítila istotu a nudnú rutinu. Ak to vôbec bolo možné, dlho sa snažila udržať city pod kontrolou. Predsa len, Jozef bol od nej o trinásť rokov starší. Vzhliadala k nemu pre jeho vzdelanie, rozhľadenosť a futbalový talent. Sprevádzala ho na všetky zápasy. Bola pyšná priateľka muža, po ktorom túžilo mnoho dievčat. Čo na tom, že bol už raz ženatý? Teraz je teraz, myslela si vtedy.

Zo zamyslenia ju prerušilo hlboké dýchanie, keď sa jej manžel zvalil vedľa nej. Opäť ju zozadu objal a ona sa k nemu pevne pritisla.

Bol sychravý septembrový pondelok a písal sa rok tisícdeväťstoosemdesiatosem. Pršalo už od nedele a Elena sa cítila ako počasie vonku. Pomrvila sa v náručí svojho muža a ovinula si jeho paže okolo seba. Vedela, že keď vstanú z vyhriatej postele, v ktorej sa práve milovali, ich kroky povedú do veľmi neistej budúcnosti. Pri spomienkach na ich prvé milovanie preto potláčala tušenie, že to dnešné bolo zároveň ich posledné.

***

Niektoré dni ubiehali pomaly, iné rýchlejšie. Elena sa len veľmi ťažko dostávala do bežných koľají. Dennodenne čelila otázkam svojej dcéry.

„Kedy sa vráti ocko?“ spytovala sa v pondelok. „Kedy už konečne príde domov?“ dožadovala sa odpovede o pár dní neskôr.

Ubehli prvé týždne, mesiac, dva, keď povedala: „Sľúbil mi opasok, ktorý je teraz veľmi v móde.“ Postavila sa pred ňu s rukami v bok a vyčkávala na odpoveď. Boli dni, keď Elena netúžila po inom, len sa zavrieť v spálni a ponoriť sa do svojho smútku. Bolo nespravodlivé, že jej nezostával čas, aby sa v ňom poriadne vyžila. Mala na to predsa právo. Jej manžel bol na opačnom konci zemegule a ona sa cítila osamelá a nebezpečne bezmocná.

Nepomáhali ani návštevy jej matky. Brigita si robila starosti o vnučku, ale predovšetkým o dcéru, ktorá sa jej strácala pred očami. Byt počas jej prítomnosti rozvoniaval po vanilkovom cukre a tureckej káve. Pohľadom na chvíľu zabehla k Eve, ktorá sa pri nich hrala s bábikami.

Prišla zima, keď konečne prestala počítať dni. Aj Eva sa naňho pýtala čoraz menej. Možno to nebolo dobré znamenie, že jej už toľko nechýbal.

Práve vyberala zo skrine jeho obleky, veď onedlho prídu Vianoce a oni budú opäť všetci pohromade. Bolo potrebné ich vyčistiť. Tri mesiace ubehli ako voda a Jozefov príchod sa blížil.

„Čo robíš s tými oblekmi?“ spytovala sa Brigita z ušiaka, v ktorom štrikovala nový sveter. Na stolíku vedľa nej ležala nedoriešená krížovka a po byte opäť rozvoniavala turecká káva.

„Zanesiem ich do čistiarne. Myslela som si, že na to budem mať viac času, ale týždne ubehli zrazu akosi rýchlo. Jožko sa už čoskoro vráti domov a ani neviem, či ich dovtedy stihnem vyzdvihnúť,“ robila si starosti, zatiaľ čo ich poctivo vkladala do igelitového obalu a uhládzala dlaňou, akoby ňou prechádzala po manželovej tvári. Sledovala pritom súcitný pohľad svojej matky. Brigita skúmala obleky, v ktorých sa každé ráno vyberal do práce, akoby sa ich snažila obviniť z nešťastia svojej dcéry.

„Naozaj si myslíš, že ich bude ešte niekedy potrebovať?“

Elena prudko zdvihla hlavu a jej nahnevané oči potemneli. Jozef jej chýbal a takéto komentáre jej ubližovali. Bolesť už dávno poznačila unavenú tvár a ubrala zopár kíl. Teraz by som sa mu páčila viac, usúdila pri poslednom pohľade do zrkadla.

„Len sa netvár,“ pokračovala Brigita, „všetci vedia to, čo si ty nechceš pripustiť.“

„Prestaň s tým, vráti sa,“ uhýbala pohľadom, akoby sa vyhýbala samotnej pravde.

„Aj teta Marika hovorila, že ten už nikdy nepríde domov. Vzal roha, moja milá! Vraj keď nastupoval do lietadla, videli sme ho naposledy. Vyčítala mu to z tváre, ako sa s nami v duchu rozlúčil,“ mierila prstom na dcéru ako na vinníka, ktorého treba pokarhať.

„Marika nech mi vylezie na hrb. Čo už len tá môže vedieť? Je to jej muž či môj?“

„Ako chceš. No ja som ti to hovorila.“

„To je typické, mama! Toto je tvoja podpora?“ Elene dochádzali slová a ani si neuvedomila, že Eva ich sledovala nechápavým pohľadom. Stále nerozumela, prečo sa hádajú. Veď ocko bude už o týždeň doma. Jej stará mama sa mýlila. Ocko sa vráti! Áno, ona určite nemá pravdu!

***

Búchanie na dvere neutíchalo. Všetci spali vo svojich izbách a zo sna ich vytrhol zvonček sprevádzaný neohlásenou návštevou.

„Vráť sa späť do postele,“ prikázala Elena dcére a zahalila sa do župana. V tme nahmatala vypínač a s rozsvietením silných žiaroviek si pretrela oči.

„Štátna bezpečnosť, otvorte!“ Trieskanie na dvere silnelo a vytrvalosť zvonca sa predlžovala.

Strach malú Evu paralyzoval a zatlačil bližšie k zárubni dverí, no ich prah nedokázala prekročiť. Na pleciach pocítila babičkine dlane, ako ju tlačia späť do postele. Nevedela rozpoznať, či sa bála, alebo bola iba rozrušená. Jedno bolo jasné: ani dnes ničomu nerozumela.

Elena sa došuchtala k dverám. Ostré svetlo žiarovky jej oslepilo oči, keď konečne otvorila dvere. „Čo sa deje? Čo tu robíte? A čo vlastne chcete?“

Ani sa nepýtali a vtrhli dnu. Odsotili ju od dverí, takmer odletela na druhú stranu chodby. „Oblečte sa, pani Šoltésová. Pôjdete s nami.“

„No dovoľte! Okamžite odíďte! Počujete?“ Jej naliehavý hlas však zostal bez odpovede.

Traja muži zrazu okupovali celý byt. Bez pozvania sa jej začali prehrabávať vo veciach. Krátko zahliadla matku, ako sa pokúša utíšiť plačúcu Evu. Kde sa tu, došľaka, vzali?

Elena si utiahla opasok na župane. Napriek horúcej situácii jej bola veľká zima. Žalúdok sa jej zdvíhal z nepríjemnej predtuchy a napínalo ju na zvracanie. O ŠTB už niečo vedela. Poznala ľudí, ktorí unikali pred nezmyselnými obvineniami. Túžba po slobode im uťahovala slučku okolo krku a viedla k činom, ktorých následky nezostali nepotrestané. Mnohokrát sa tresty dotýkali ich rodín a priateľov, ktorí často podľahli vykonštruovaným obvineniam a násilným doznaniam. Tušenie v jej hlave bolo jasnejšie ako nočná návšteva, ktorú nikto nepozval. Elena vedela, že jej šťastné dni sú spočítané.

„Máme na vás zopár otázok, pani Šoltésová.“ Vysoký muž s veľkým bruchom jej oznámil svoju požiadavku, ktorá ani zďaleka neznela ako prosba. Vrhol na ňu nepríčetný pohľad a ako zmyslov zbavený sa pustil do otvárania ďalších zásuviek. Prehrabával sa v jej osobných veciach, z obálok vyťahoval listy a otváral účty a bankové výpisy.

Modlila sa, aby ich neprehádzal všetky, lebo v tej spodnej mala peniaze. Finančnú rezervu uložila na samé dno a zapratala ju ďalšími dokumentmi. Jej spurný nesúhlas dosiahol svoj vrchol. Odjakživa neznášala nespravodlivosť, a to bol dôvod, prečo sa vrhla na nesympatického pupkáča a odsotila ho od jej súkromia. Ďalší muž bol okamžite na mieste, zozadu ju zdrapil za lakte a tlačil ich k sebe. Príšerne to bolelo, no nevydala ani hláska.

„Mladá pani, pozrite sa,“ pustil sa brucháč do vysvetľovania. „Akiste chápete, že sme tu v záujme štátnej bezpečnosti a svoju prácu si urobíme, či sa vám to páči, alebo nie. Takže sa teraz choďte obliecť a my tu na vás počkáme.“ Jeho hlas znel mierumilovne. Keby bola naivná ženská, možno by mu dokonca naletela. Nemusí jej bulíkať táraniny o štátnej bezpečnosti. Vedela svoje.

„A koho by som ja už len ohrozovala?“

Pupkáč si odkašľal. Na podobné otázky bol zvyknutý, len čo ho zbytočne otravovali.

„Otázky tu kladieme my, pani Šoltésová. Vy sa starajte o to, aby nás vaše odpovede uspokojili. Pre dobro svojej dcéry sa choďte obliecť, aby sme mohli vyraziť,“ hovel si vo svojej moci, ktorú nad ňou mal.

Skôr než jej malá dcéra znova upadla do spánku, bola preč. Tá sa túlila v objatí starej mamy, ktorá ju upokojovala trasľavými rukami.

Elena mlčky sedela na zadnom sedadle auta, ktoré spoľahlivo nachádzalo všetky výtlky na cestách. Nadhadzovalo jej hlavou a nepríjemná cesta sa zdala zbytočne dlhá. Nočné mesto už spalo a vzbudzovalo v nej pocity vzdialenej cudzinky. Potláčala slzy, ktoré sa jej hromadili v očiach, a prehĺtala obrovské guče poníženia, lebo v duchu už šípila pravdu. V opačnom prípade by tu predsa nebola, ale spala by vo svojej spálni v prázdnej posteli. Čo si to urobil, Jozef? Nechcelo sa jej veriť, že jej tušenie, keď ho vyprevádzala na letisko, bolo správne. Prekliata teta Marika, vycerila v duchu zuby na jej premúdrený výraz tváre a predstavila si, ako povýšenecky sa bude tváriť, keď v rodine vypukne správa o Jozefovom úteku. Vlastne, o jeho možnom úteku. Zatiaľ nebolo ešte nič potvrdené. Iba sa viezla a čakala, čo bude ďalej.

Tmavé auto zaparkovalo pod lampou osvetľujúcou vchod do veľkej budovy. Prázdne a mĺkve steny ich pohltili do svojich útrob, uväznili ju v čase a priestore udalostí, na ktoré nikdy v živote nezabudne.

„Takže, pani Šoltésová, začneme pekne po poriadku,“ jeden z vyšetrovateľov sa posadil oproti nej a lakťami sa oprel o stôl, ktorý sa zakolísal. Dlaňou si prešiel po lysine a upriamil na ňu prasacie očká plné opovrhnutia a výsmechu. Vystrašenej žene drkotali zuby. Jej strach sa mu páčil, možno ho dokonca vzrušoval.

Veľkými očami sa obzerala po miestnosti, v ktorej sa okrem krivého stola, dvoch stoličiek a jednej lampy nenachádzalo nič iné. Pusté miesto bez života ju oberalo o dych. Cez zamrežované okno pozerala na hviezdy a od nervozity si olupovala kožu okolo nechtov. Prečo tu sedí? Ničím sa predsa neprevinila. Akosi však tušila, že jej vina bola uznaná už vopred a nie je tu preto, aby jej na tomto odpornom mieste bola dokázaná. Som vydatá za muža, ktorý zdrhol, priznala si v duchu. A to bolo jej najväčším previnením.

Hovorilo sa, že vyšetrovatelia sú väčšinou primitívni ľudia bez vzdelania. Ona sa obávala, že práve to je ich najväčšia výhoda.

„Kde ste sa zoznámili s vaším mužom?“ položil jej prvú otázku.

„Ja, ja...“ habkala, zrazu si nevedela spomenúť. „Vodu. Mohla by som dostať pohár vody?“

„Až keď budeme spokojní, pani Šoltésová,“ uškrnul sa na kolegu, ktorý stál pri dverách a všetko sledoval. Vymenili si zopár pohľadov, ktoré vraveli: Trošku sa s ňou pohrajme, aj tak nemáme čo robiť. Ďalší z mužov všetko zapisoval na písacom stroji. Až teraz si všimla, že v rohu za jej chrbtom sa nachádzal ďalší stôl s malou lampičkou.

„Kladiete si požiadavky, a to sme ešte ani nezačali. Pýtam sa, kde ste sa zoznámili s vaším mužom?“

„Asi na futbalovom zápase. Myslím,“ žmolila si prsty a snažila sa vybaviť si všetky detaily. Ako naschvál jej myšlienky blúdili všade inde, len nie do ich spoločnej minulosti. Spomínala si ťažko.

„Kde sa konal ten zápas a ktoré družstvá práve hrali? Čo tam robil váš manžel? Kam ste išli po zápase? Sústreďte sa na mňa, pani Šoltésová,“ zaplavil ju otázkami a ona odpovedala najlepšie, ako vedela. Lenže muž za stolom nebol spokojný. Vstal a začal sa prechádzať po miestnosti.

„Kedy sa váš muž prvý raz zmienil o tom, že by rád vycestoval? Čo ho k tomu viedlo a kto všetko o jeho plánoch vedel?“ naklonil sa k nej a ona pocítila na tvári nepríjemný závan hrozby.

„Prečo si myslíte, že rád?“ pokúsila sa o vzdorovitosť, ale nebolo jej to nič platné.

„Myslite na svoju malú dcéru,“ prišlo na rad vydieranie, keď jej odpovede neboli úplné. Muž sa postavil, na krátku chvíľu sa vzdialil. O pár sekúnd sa opäť objavil so zväzkom listov, ktoré hodil na stôl. Elena spoznala Jozefovo písmo, letecké obálky aj zahraničné pečiatky pôšt. S opovrhnutím ju počastoval pohľadom plným nenávisti.

„Vidím, že ich spoznávate.“ Postavil sa za ňu a jednou rukou jej rozviazal opasok na hrubom svetri, ktorý si v chvate na seba navliekla. „Zopár podobných ste dostali do schránky. No tak, pani Šoltésová, určite nechcete svojej dcére pokaziť budúcnosť,“ opäť sa vrátil k Eve a jednou rukou zašiel pod navrstvené oblečenie. V dlani zovrel jeden prsník a Elena na krátku chvíľu sykla, no držala sa statočne, hoci s tvárou vykrivenou od bolesti.

„Kedy ste mali v úmysle vydať sa za vaším manželom do Rakúska?“

„Môj manžel je v Austrálii.“

Mužské hlasy v chabo osvetlenej miestnosti sa rozosmiali hrdelným smiechom. „Nerobte z nás hlupákov,“ vyšetrovateľ zastavil smiech, akoby uťal sekerou, a na jej tvár dopadla jeho dlaň.

„Štetka,“ vypľul na ňu slovo, ktoré ju zatlačilo hlbšie do stoličky. Elena sa cítila unavená. Nedokázala potlačiť slzy. Padali jej po lícach na odhalený prsník. Bála sa zakryť si ho šatami. Bránila sa inštinktu položiť si naň dlaň a ukryť ho pred pohľadom muža, ktorý jej ubližoval. Psychicky aj fyzicky.

„Musím ísť na záchod, prosím,“ vyslovila malú prosbu, za ktorú sa, ani nevedela prečo, hanbila.

„Posledné leto ste niekoľkokrát vycestovali do Maďarska. S akým cieľom? S kým ste sa tam stretli? Nezatĺkajte, pani Šoltésová. Vieme, že váš muž tam mal niekoľko stretnutí. Tých ľudí sme už dávno preklepli. Chceli vám pripraviť pôdu na ľahší útek?“

Elena opäť odpovedala pravdivo, neklamala. Bála sa. Močový mechúr ju tlačil a slzy už nepadali po jednej, ale tiekli prúdom. Chlapík sa znovu posadil a niekoľko minút sa mlčky prehrabával v zabavených veciach. Milostné listy, súkromné fotografie z dovoleniek v Bulharsku a pri Balatone, šperky, doklady aj rodné listy. Hral s ňou dômyselnú hru a na jeho strhanej, lež spokojnej tvári bolo vidieť, ako dobre sa na nej baví. Predstieraná trpezlivosť, falošné úsmevy. A Elenin plný močový mechúr.

„Prosím, naozaj potrebujem ísť na záchod,“ šepkala zahanbene so sklonenou hlavou.

„Áno, samozrejme,“ natiahol k nej dlaň a pohladil ju po tvári. Presne po tom istom mieste, kde ju predtým udrela jeho dlaň. Ten dotyk však štípal rovnako.

„Prečo sa červenáte? Je to predsa prirodzená ľudská potreba. Viete, spomínam si ešte na jednu záležitosť, ktorá mi stále nejde do hlavy. Keď váš muž...“

Elena ho prestala vnímať. Telo ju premohlo a moč jej začal stekať po nohách. To už nahlas plakala a tvár si vložila do dlaní.

„Sviňa jedna špinavá!“ Muž sa zodvihol zo stoličky a ona zostala v miestnosti sama. Nevedela, koľko prešlo času ani ako dlho tam sedela opustená so svojimi myšlienkami a silnou arómou moču, ktorá jej udierala do nosa.

Kam všetci odišli?

Len aby neublížili jej dcére.

Bože, prosím! modlila sa, aby neobťažovali jej rodinu.

Jej mama už akiste volala otcovi, že ju odvliekli.

Za oknami istenými mrežami začínalo svitať. Zámka opäť zacvakala a dvere sa rozleteli dokorán. Nevedela, koľko uplynulo času. Ako dlho tu vlastne ponížená a unavená sedela?

Muž, ktorý ju po celý čas dusil otázkami, hodil na stôl lajstrá s jej výpoveďou a pero.

„Podpíšte to a môžete ísť.“

Doslova sa vrhla na dokumenty a jeden po druhom ich na vyznačených miestach popodpisovala. Bolo jej jedno, čo tam stálo. Nečítala klamstvá, ktoré sa tam určite nachádzali.

Opatrne vstala zo stoličky, cítila sa vyčerpaná. Muž ju vyviedol na denné svetlo a zabuchol za ňou vstupnú bránu do budovy. Zostala stáť, osamelá a zničená, keď po chvíli konečne uvidela známu tvár. Priateľskú, plnú ľútosti a lásky.

„Otec,“ vrhla sa mu do náručia a s plačom sa nechala odviezť domov.

2
Rok 1997
Viedeň

Pripadala si taká nemožná! Veď si to miesto našla na mape, preštudovala si všetky električkové spoje, len aby sa z desiateho obvodu dopravila včas na Spitalgasse, no napriek tomu prišla neskoro. Eva vletela do veľkej budovy lekárskej fakulty ako s nasoleným zadkom a bežala priamo k výťahom. Jeden z nich sa práve zatváral priamo pred jej nosom.

„Počkajte! Počkajte na mňa!“ volala na zatvárajúce sa dvere a len o chlp sa prešmykla dnu. Oprela sa o stenu výťahu a snažila sa dostať dych pod kontrolu. Konečne bola schopná normálneho dýchania, a tak si jedným okom prezrela muža, ktorý jej podržal dvere.

„Ďakujem,“ dostala zo seba a pozorne si ho premerala. Zamračila sa naňho, no on tam len tak stál ako prikovaný a pohľad upieral na Evinu rozhorúčenú tvár. Bolo to veľmi zvláštne. Nie, on ho neupieral. Civel na ňu ako na prízrak a zvláštne sa menilo na čudné. Prebodával ju očami, hltal ju nimi. Teraz to bol on, ktorému sa hruď začala prudko dvíhať hore a dole, akoby strácal dych. Vyzeral pritom ako tesne pred infarktom a čudné sa začínalo meniť na strašidelné.

„Ste v poriadku?“ naklonila k nemu hlavu, keď si začínal povoľovať kravatu. Iba prikývol, no na čelo mu vyrazili drobné kvapôčky potu. Utrel si ich vreckovkou, ktorú vytiahol zo zadného vrecka nohavíc. Mal na sebe oblek a jeho bezchybný výzor narúšal iba zmätený výraz na tvári, ktorý hovoril, že práve vidí ducha.

Prečo na ňu tak uprene pozerá? Čo tak zíza?

„Nezvolíte si poschodie?“ spýtal sa jej napokon.

„Prosím?“

„Poschodie. Nestlačili ste žiadne poschodie,“ prstom ukázal na číselník.

„Aha.“ V chvate začala hľadať rozvrh predmetov, aby zistila, na ktorom poschodí sa nachádza jej aula. Ako sa tak prehrabávala v tej kope papierov, skrípt a poznámkových blokov, všetky sa jej zosypali na zem. Ešte skôr, než sa po ne zohla, si všimla, že muž, ktorému tu bolo očividne horúco a tesno, zagúľal očami.

„Prepáčte, hneď to bude,“ habkala.

„Kam vlastne idete?“

„Na prednášku.“

„No to je zjavné. Pýtam sa, na akú prednášku? Rozumiete vôbec po nemecky?“

„Samozrejme!“ prudko sa zdvihla a snažila sa usporiadať rozhádzané veci v náruči.

„Máte tu rozvrh? Ukážte mi ho,“ natiahol k nej ruku. Zápästie mal jemne obrastené chĺpkami a na malíčku sa mu vynímal zlatý prsteň s pečaťou. Nevšimla si, čo bolo na nej vyryté.

Podala mu rozpis, ktorý si, zdalo sa, dosť nešikovne spravila, aby sa lepšie vyznala v prednáškach. Preskúmal ho pohľadom rovnako ako ju samotnú, keď vletela do výťahu sťa víchor.

„Ste tu zle. Vaša aula je na úplne opačnom konci.“

„Prosím?“

„Vyzerá to tak, že tu sa dnes nič nenaučíte. Ste v nesprávnej budove.“

„Lenže... to už nestihnem,“ plecia jej klesli až niekde k zemi a hlavu zvesila dole. Bola unavená. Celú noc od nervozity nespala. Bála sa, či zapadne, či bude rozumieť všetkému, čo prednášajúci povedia, či si konečne nájde priateľov.

Doteraz bol jej pobyt vo Viedni iba o intenzívnych kurzoch nemčiny, vybaľovaní presťahovaných vecí a nekonečnom státí v radoch na úradoch a polícii, kde bolo potrebné vybaviť povolenie na pobyt.

„Viete čo? Ja vás tam odveziem. Po vlastných by ste stihli iba ak koniec,“ využil príležitosť, aby s ňou mohol stráviť viac času. Takýto zázrak si musí lepšie obhliadnuť.

To predsa nie je možné!

Tá podoba je neuveriteľná!

„To predsa od vás nemôžem chcieť.“

„Nechcete. Ja sa vám ponúkam. Ak na mňa chvíľu počkáte, iba tu niečo odovzdám a hneď budem pri vás,“ neprestal jej núkať pomoc a ukazoval na lavicu.

Sadla si a obzrela sa za odchádzajúcou postavou. Bol vysoký, no plecia mal trochu prihrbené, všetko však nasvedčovalo tomu, že telo pod drahým oblekom bude vyšportované a na bruchu sa nachádza vysnívaný six pack každej ženy. Vzhľadom jej pripomínal Toma Sellecka bez fúzov. Práve fičala na nejakom jeho seriáli. Bože! Zrejme jej začínalo prepínať.

„Ste profesor?“ vyzvedala, keď sa už obratne predieral uličkou v úzkych jazdných pruhoch a kľučkoval z jedného do druhého.

„Nie, som doktor.“

„Doktor?“

„Presne to, čím chcete byť vy, keď vyrastiete,“ žartoval a usmieval sa. Pot z čela mu konečne ustúpil, no aj tak sa jej zdal akýsi zvláštny. Nebála sa ho, ale bola ostražitá.

„No dovoľte! Čo teda robíte na univerzite? Dopĺňate si vzdelanie?“

„Občas prijmem pozvanie, aby som urobil prednášku,“ ignoroval jej žartík. „Študentom to pomáha v motivácii, hoci by už mali byť motivovaní pri nástupe na univerzitu.“

„Chcela by som byť detská lekárka. Keď vyrastiem,“ doplnila.

„Naozaj?“

„Áno. A čoho doktor ste vy?“

„Kardiológ.“

„Takže liečite choré srdcia?“

„Hm. Také jednoduché to nie je, ale bodaj by bolo,“ poznamenal smutne. Videla, ako sa mu na tvári rozliala dávna spomienka, ktorá ešte stále bolela.

Teraz sa zase usmieval, a tak sa pokúsila o malý vtip. „Aj tie zlomené z nešťastnej lásky?“

Zabralo to. Usmial sa ešte viac a ďalej sa sústredil na cestu pred sebou. Blížili sa k cieľu.

„Takú moc by som chcel raz mať,“ otočil k nej hlavu a znovu sa hnedými očami zapichol do jej peknej tváre. Hruď sa mu nekontrolovateľne zdvíhala. Zasa ho rozhodila. Prečo? Prečo len mala naňho taký vplyv?

„Ďakujem vám za odvoz, pán...“

„Johannes. Som iba Johannes,“ lúčil sa s ňou, keď vystupovala z auta.

„Ja som Eva,“ podala mu ruku a už po nej v aute zostala iba jej aróma.

Vybrala sa k schodom univerzity, a keď sa konečne usadila na prvé voľné miesto, toho zvláštneho muža nevedela pustiť z hlavy... a trvalo to celý deň.

Johannes sa za ňou pozeral, až kým nevstúpila do budovy, a potom si konečne vydýchol. Pri predstave, že jeho mŕtva dcéra sa vrátila späť medzi živých, tuho zvieral volant, takmer ho rozpučil v mohutnej dlani. To predsa nie je možné! Alebo vari áno? Vyzerala presne ako jeho nebohá Lilly – nech odpočíva v pokoji. Alebo hádam nie? Oznámili mu predsa, že nežije, že je mŕtva. A zrazu sa tu objavilo to neznáme dievča. Eva? Tak vravela, že sa volá? Ako nápadne sa na ňu – na Lilly – podobala! Tá dievčina, ktorá sedela vedľa neho, mu ju pripomínala nielen výzorom, ale aj gestami a spôsobom rozprávania. Určite to bola ona! Musela byť... Nie, nie, pomyslel si v duchu a prstami si pomasíroval spánky. To musí byť len zlý sen! Tlak, ktorý na ne vyvinul, mu vrátil jasné uvažovanie. Nešalie. To je predsa absurdné. Lenže ako potom vysvetliť tú neuveriteľnú podobu? Zaradil rýchlosť, a keď sa opäť vrátil do hustej premávky, v mysli mal stále dievča, ktoré bol rozhodnutý opäť vidieť.

***

„Je to tu pekný oblbovák, čo povieš?“ oslovil ju chlapec, keď profesor ukončil prednášku.

„Prosím?“

„Že je tu celkom nuda, ale musím sem chodiť. Fotrík si to želá.“

„Asi ti nerozumiem.“

Chalan, ktorý po celý čas sedel vedľa nej, sa rozosmial. „Prepáč! Som Manuel,“ natiahol k nej ruku a ona mu opätovala stisk dlane.

„Eva.“

„To je veľmi pekné meno. Odkiaľ si?“

„Z Bratislavy.“

„To máš celkom blízko. Ja som až z Mexika,“ neprestával rozprávať ani vtedy, keď už vychádzali von z budovy. Nikdy predtým sa jej nestalo, že by ju niekto oslovil takto familiárne, preto sa trochu zdráhala, keď ju pozval na kávu. Bolo príjemne teplo a mala čas. Neponáhľala sa domov, do prázdneho bytu. Otec trávil veľa času na služobných cestách alebo u svojej novej priateľky.

„Tak fajn,“ mykla plecami, aj tak nemala čo robiť.

Usadili sa v kaviarni People on Caffein. Aké príhodné, lebo aj ona posledné dni fičala na káve. Pila ju na raňajky, na obed, niekedy si ju uvarila aj večer, keď sa dlho do noci musela učiť. Cez okno pozorovala rušný viedenský život a v duchu počítala, ktorou električkou sa čo najrýchlejšie dostane domov.

„Možno sa ti bude zdať zvláštne, že som ťa len tak oslovil, ale nikoho tu nepoznám,“ vytrhol ju z myšlienok. „Mám tu síce kopec kamošov, ale na univerzite je všetko iné. Každý si ťa obzerá a váha, do akej kategórie ťa zaradiť.“

„Úplne ti rozumiem, lebo ani ja nie. Teda ani ja tu nikoho nepoznám. Naozaj nikoho.“

„Ako dlho si už vo Viedni?“

„Nie veľmi dlho. Od leta. Žijem tu so svojím otcom. A ty?“

„Dosť dlho. Môj otec dostal prácu v Allgemeines Krankenhaus, keď som mal asi desať rokov. Teraz mám devätnásť a stále si tu nemôžem zvyknúť.“

„Zvláštne, o dieťati by som si pomyslela, že si zvykne rýchlejšie. Za ten čas si si predsa musel nájsť veľa priateľov.“

„Vieš, len málokomu môžem povedať, že som gej, a tak sa s mnohými nestretávam. Dnes majú ľudia plno predsudkov. Myslia si, že som čudný. Aby mi nebolo smutno za Mexikom, na tajňáka dávam hodiny španielčiny. To len tak, keby si mala záujem,“ mrkol na ňu jedným očkom a venoval jej úsmev plný nádeje.

„Aha,“ zabehlo jej. Nikoho ako on doteraz nepoznala. Úprimne, bolo jej jedno, či je na chlapcov, alebo na dievčatá. Ona nebola dievča s predsudkami. Bola iba vďačná za nového kamaráta, s ktorým jej čas pri káve ubehol tak rýchlo, že domov sa vrátila až niekedy večer. Vymenili si telefónne čísla a sľúbili si, že spolu niečo podniknú, keď sa práve nestretnú v škole.

Odprevadil ju na zastávku električky a na nej jej ešte povedal: „Vyzeráš ako super baba. Len si nejaká zakríknutá. No to nič, bejby, to spravíme.“ Pobozkal ju na obe líca, ako bolo zvykom v jeho rodnej krajine, a o chvíľu mu už kývala zo sedadla električky.

Len veľmi ťažko si nachádzala v cudzom prostredí kamarátov. Vlastne veľmi ťažko sa spriatelila hocikde a s hocikým. Aj preto sa tešila, že sa s Manuelom opäť stretne. Bola zvedavá na jeho život, ktorý si tu so svojou rodinou vybudoval. Ona nič také nepoznala.

Žila s otcom, ktorý bol stále preč a ktorého vídala len zriedka.

Po dlhom čase ju v ten večer vítal v kuchyni a snažil sa pripraviť večeru. Ocko. Spomínala si, že bol lepší kuchár než mama. V pamäti sa jej vybavili spomienky, ako mu nešikovne asistovala pri varení, keď bola ešte malé dievča. Dnes je už dospelá a z malého dievčatka vyrástlo dievča, ktoré sa akoby omylom ocitlo v cudzom meste.

„Ahoj, dcérenka! Ako to dnes išlo v škole?“ privítal ju typickou otázkou.

Neznášala ju.

„Celkom fajn.“ Svoje malé zablúdenie mu radšej zamlčala. Opäť by si musela vypočuť, že si má dávať väčší pozor, že si musí vážiť, čo od neho dostáva a, samozrejme, mala by mať na pamäti aj to, že za všetko očakáva vyjadrenie nekonečnej vďačnosti. Začínala pochybovať, či bol dobrý nápad presťahovať sa sem za ním.

Vo svojej izbe stihla ešte pred večerou napísať jednu krátku esemesku Jurajovi, svojmu prvému ozajstnému chlapcovi, ktorého nechala na Slovensku.

Chýbaš mi tu.

Premýšľala o tom, že by ho pozvala na návštevu. Vzťah na diaľku sa udržiaval príliš ťažko. Eva si začínala uvedomovať, že pri všetkých povinnostiach a snahe zaradiť sa do života v cudzine myslí na Juraja čoraz menej. Návšteva by im možno prospela. Znovu by mohli vzkriesiť blízkosť, ktorá sa spomedzi nich postupne vytrácala. Na druhej strane by musela o ňom povedať otcovi a ten sa nikdy netváril nadšene, keď išlo o chlapcov v živote jeho dcéry. S Jurajom sa poznali už dlhé roky a rozhodovanie či ísť, alebo nejsť do Viedne, bolo pre ňu príliš ťažké.

„Vieš, oci, napadlo mi, že by som si sem pozvala nejakú návštevu z domova.“

„Samozrejme, to nebude problém, Evička. Koho? Nejakú priateľku?“

„Priateľa.“

Otec sa narovnal a z očí, ktoré väčšinou vyzerali smutne, mu sršala nespokojnosť. Preniesol ju cez celý stôl až na ňu.

„Vieš, som už dosť veľká. Vlastne som dospelá a myslím si, že mám nárok na návštevu.“

Mlčal, akoby si to potreboval poriadne premyslieť. Alebo len hľadal správne slová, ako jej to vyhovoriť.

Spomenula si na jednu príhodu, nevedela, prečo sa jej vybavila práve teraz.

S Jurajom boli dohodnutí, že pôjdu do kina, lenže jej otec bol práve v Bratislave na návšteve. Prišiel veľmi nečakane, a keďže podľa neho nebolo nič dôležitejšie ako jeho prítomnosť, Evinou povinnosťou bolo odložiť všetko nabok. Zrušila teda kino a šla s ním na večeru. Robil jej vtedy plány do budúcnosti spôsobom, akoby sa k nim ani nepotrebovala vyjadriť, akoby nemala žiadne právo na názor.

Začínal ju dusiť.

Už opäť na ňu doliehal tlak, ktorým ju tlačil hlboko do stoličky. Vtedy mu povedala: „Myslela som si, že to bude príjemná večera a budeme sa baviť o iných veciach.“

Lenže on žil predstavou, ako za ním príde do Viedne a bude študovať medicínu. Skákal od radosti ako blcha, keď mu povedala, že chce byť detská lekárka.

„Evka, už toľkokrát som ti opakoval, že robiť si plány do budúcnosti je veľmi dôležité. Musíš byť zodpovedná a vždy pripravená, keď to chceš niekam dotiahnuť.“

Mlčky si pomyslela, že pocit zodpovednosti ho obchádzal veľmi zďaleka alebo sa pozabudol postaviť do radu, keď ju Boh každému nadeľoval.

„Mohla som sedieť v kine s Jurajom. Kvôli tebe som zrušila rande a on sa trochu na mňa nahneval, lebo už kúpil lístky.“

„Len nech sa ten chlapec neposerie,“ naparoval sa ako páv.

Jeho reakcia jej zobrala vietor z plachiet. Mala by sa nejako ohradiť, ale zostala bez slov. Do očí sa jej natlačili slzy. Nie, nebude pred ním plakať, zase by jej vyhodil do tváre, aká je slabá. Jeho malé citlivé dievčatko. Vstala od stola tak prudko, až pod ňou zahrmotala stolička a upozornila na seba okolie.

„Eva, sadni si!“

„Nie.“ Vzala si kabát a už jej nebolo.

Teraz opäť v prítomnosti čelila niečomu podobnému, len sa lepšie vyzbrojila. „Vieš, pokiaľ nebude môcť prísť a ty mu nedáš žiadnu šancu, budem musieť častejšie cestovať do Bratislavy, a to mi zaberie veľa času, ktorý by som mohla venovať napríklad štúdiu.“

Slovo študovať mal jej otec veľmi rád a zdalo sa, že ho použila v správnej chvíli. Pookrial a napokon prikývol.

„No zoznámim sa s ním.“

„To, samozrejme, môžeš. Ak budeš dobrý a nebudeš príliš vyzvedať.“

„Môžeme to skúsiť.“

„A nebudeš ma volať dcérenka ani Evička. A ani dievčatko,“ zdvihla k nemu ukazovák, „mám už devätnásť, preboha!“

Zdvihol ruky, akože sa vzdáva, a viac sa k téme nevrátil. Mala pocit, že vyhrala svoj prvý súboj s vlastným otcom.

Tmavé auto parkovalo pred veľkou bránou v desiatom obvode a muž za volantom upieral zrak na obrovské dvojkrídlové dvere. Zakaždým, keď sa s vŕzganím otvorili, sa narovnal na sedadle a naťahoval krk, aby mal lepší výhľad. Nedočkavo vyzeral dievčinu, ktorá k nemu len nedávno vletela do výťahu a dala jeho životu novú nádej. Teraz sa jej držal ako topiaci sa stebla trávy. Nemohol dopustiť, aby ju stratil z dohľadu. Nebolo by síce ťažké nájsť ju, vedel predsa, kde študovala. Potreboval však o nej vedieť čo najviac. Veď čo ak je to jeho Lilly a on ju nechá zmiznúť bez akéhokoľvek pokusu o získanie jej pozornosti?

Opäť to nebola ona, povzdychol si, keď sa vchodová brána s hrmotom zavrela. Obzrel sa okolo seba. Už tu stál pridlho a skupinka chlapov, ktorí pofajčievali oproti na chodníku, naňho podozrievavo zazerala. Preboha, kde to jeho Lilly žije? Vari sa v takejto štvrti nebojí? Samý Turek a prisťahovalci z bývalej Juhoslávie. Radšej teda naštartoval svoj volkswagen a pobral sa do ordinácie. Čakal ho ťažký deň a v nemocnici dve operácie.

Bude musieť odpútať myšlienky od toho dievčaťa a sústrediť sa na prácu. Aspoň dnes...

***

Stretnutie Juraja s Eviným otcom prebehlo vlažne, čo nebolo vôbec zlé. Jozef si podchvíľou zahryzol do jazyka, aby ho nezačal spovedať a Eva si zakaždým spokojná vydýchla. Zobral ich na večeru do jednej vychytenej čínskej reštaurácie v centre mesta, kde ich nálada stúpala.

Keď sa Juraj pochválil, že je v treťom ročníku na Ekonomickej univerzite v Bratislave, Evin otec pookrial a začal s nimi vtipkovať. Rozprával veľa. V prípadoch, keď mu išli slová na jazyk rýchlo a ľahko, sa nevedel zastaviť a cez zdĺhavý príbeh bolo potrebné čakať na pointu aj hodinu.

Eva začínala byť nervózna.

Niekoľkokrát sa ospravedlnila, že musí ísť na toaletu. Bola presvedčená, že hádam pochopí a skončí svoj monológ. Po celý čas hovoril iba o sebe. Asi mu mala radšej dovoliť nevhodné otázky. Juraj by z toho určite vedel vykľučkovať.

Po mierne nevydarenom stretnutí, počas ktorého sa Eva cítila trápne a zároveň znudene, ich odviezol domov. Diplomaticky vystúpil z auta, našponoval svoju meter deväťdesiat vysokú postavu a nadradene podal Jurajovi ruku. „Tešilo ma, chlapče.“

Evu ešte krátko vyobjímal, dvakrát ju nazval dcérenka, jedenkrát Evička a už ho nebolo.

Zostali sami dvaja a nálada medzi nimi zodpovedala prítmiu v byte, kde si zrazu oveľa intenzívnejšie uvedomovala Jurajovu prítomnosť. Bola z nej nervózna, ale už to nebolo také ako po prvý raz. Pod jeho dotykmi sa nechvela a rozpaky boli príznakom toho, že sa veľmi dlho nevideli. K strachu z jeho tesnej blízkosti sa pridal nový, zvláštny jav – zrazu sa mu nevedela pozrieť do očí.

„Si v poriadku?“ prisadol si bližšie k nej. Bolo to už dávno, čo prekročili hranice intímností, no dnes sa jej jeho vôňa drala do nosa silnejšou intenzitou než prvýkrát.

„Isteže áno, len sme sa dlho nevideli,“ žmolila si prsty.

„Od leta. To je už naozaj dávno.“ Aj keď k nemu nedokázala zdvihnúť zrak, cítila, ako si ju prezerá. Spaľoval ju pohľadom a ona vedela, čo od nej očakáva.

„Zmenila si sa. Nie veľmi, ale istú zmenu tu badať.“

„A akú?“ spýtala sa, pozerajúc pritom na svoje dlane.

„Si iná. Akoby si to ani nebola ty.“

„Neviem, čo tým myslíš.“

„Tebe sa nezdá, že sme si akísi vzdialení?“

„Možno trochu aj áno. No to bude určite iba tým, že sme sa...“

„Chýbal som ti?“ prerušil jej výhovorky a prisunul sa k nej ešte bližšie. Jednu ruku si položil na operadlo gauča a prstami jej začal prechádzať po zátylku. Druhá ruka mu spočinula na jej roztrasených prstoch zložených v lone.

„Eva,“ zašepkal jej meno, „Evička.“

Počula, ako sa mu zrýchľuje dych. Vedela, čo bude nasledovať. Vždy to vycítila. Jednu ruku presunul z jej zovretých dlaní k nemej tvári, takej nevinnej a len málo poznačenej únavou. Ako len ľúbil toto dievča. Ešte aj po toľkých rokoch to v srdci cítil rovnako. Bola to ich prvá láska. Naklonil sa k nej a na mäkké pery urobil odtlačok svojich. Odklonil od nej hlavu, aby mohol spod mihalníc preskúmať jej reakciu. Líca jej zalial červený rumenec. Aj v tej tme ho dokázal rozoznať. Opäť jej vtisol bozk na pery, no tentoraz ich pootvoril a jazykom z nich zotrel poslednú príchuť čokolády, ktorú si dala ako dezert v čínskej reštaurácii.

Nesmelo opätovala jeho bozky a analyzovala pritom svoje pocity. Čím nástojčivejšie sa k nej skláňal a telom ju zatláčal do pohovky, tým viac si uvedomovala zlom, ktorý sa v nej odohrával. Už po ňom netúžila ako predtým. Stále bol jej priateľ, blízky človek, prvá veľká láska, ale dnes už necítila vzrušenie, ktoré ju nedokázalo kedysi od neho odtrhnúť. Tam boli časy, keď chodili spolu ruka v ruke po uliciach Bratislavy a bozkávali sa na zastávkach autobusu, keď sa vracali z kina.

Dnes už necítila vášeň, ktorou ju kedysi jeho blízkosť napĺňala až po okraj.

Napokon sa predsa len dokázala pozrieť do jeho sivkastých očí. Dala si záležať, aby k nemu prostredníctvom toho krátkeho okamihu vyslala čo najviac zo svojich pocitov. Chýbala tam sexuálna energia. Nemohla ju v sebe nájsť ani vtedy, keď jej rukou zašiel pod blúzku a dlaňou masíroval naliaty prsník. Kedysi sa jej predsa takéto dotyky páčili. Bažila po tom, aby jej bozkával prsia a ušné lalôčiky pritom obhrýzal zubami. Jej nevôľa sa bila s jeho živočíšnym pudom, ktorý sa v ňom začínal prebúdzať.

Prečo sa to všetko dialo?

A prečo sa to začínalo diať práve teraz?

Boli azda už naozaj každý niekde inde?

„Juraj,“ pípla, „ja nemôžem.“

„Prečo nie?“ perou sa vrátil na jej ušný lalôčik, ako to mala rada. Jeho dotyk v nej vyvolal spomienku na to, ako jej ho poláskal prvýkrát. Vtedy v nej rozpálil zvláštny plameň, doprial jej nehu a naplnil ju vzrušením.

„Nechcem,“ odtiahla sa od neho. Nebolo jej to príjemné. Nechcela, aby sa jej dotýkal. Nie takto. Možno mal pravdu. Možno to už ani nebola ona. Možno už bola iná, zmenená životom v cudzom svete. Cudzinka, ktorá sa musí snažiť, aby sa v tom svete nestratila. Všetko, čo robila, robila bez neho. Dôležité míľniky v jej novom živote ho obchádzali a nebol čas mu o nich povedať.

„Kedysi sa ti páčilo, keď som sa ťa dotýkal. Aj takto. Bola si otvorenejšia,“ neodpustil si dvojzmyselnosť, ktorá v nej mala vyvolať pocit viny. Jediné, čo však dosiahol, boli slzy, ktoré sa jej natisli do očí. V srdci to bolelo, ale aj tak ho už nechcela.

Už ho neľúbila.

Zrazu to vedela až príliš jasne. Ako keď sa v tmavej miestnosti z ničoho nič rozsvieti lampa.

„Lenže teraz je už všetko iné. Neviem, ale myslím si, že náš vzťah vzdialenosť medzi nami neprekoná.“

„Je to iba hodina vlakom. Alebo autom. A ja mám auto.“

„Viem, ale aj tak.“

„Máš tu niekoho iného?“ odtrhol sa od nej ako náplasť z kože. Rýchlo, jedným ťahom.

„Nie!“

„Tak čo je to zrazu s tebou? Nedovolíš mi dotknúť sa ťa.“

„Prepáč mi. Veď ja, ja som sa na teba tešila. Som rada, že si tu.“ Bola to pravda.

„Lenže už ma nechceš.“

„Chcem. Len zrejme teraz prechádzam nejakou krízou. Bolo toho na mňa veľa. Nová škola, noví ľudia.“

„Noví ľudia, pri ktorých zabúdaš na starých.“

„Nezabúdam.“

„Veď už ani domov nechodíš.“

„To nie je pravda!“ vykríkla, ale zároveň si uvedomila, že odkedy je tu, doma bola iba raz.

„Myslím si, že by som mal odísť.“

„Nechcem, aby si išiel. Zostaň, prosím.“ Zdvihla sa z pohovky a snažila sa ho zadržať. Odťahoval sa od nej, akoby mu práve spôsobila nejakú vážnu ujmu na duši. A možno aj spôsobila. Čo ona vlastne vedela?

„Veď si mi práve povedala, že ma nechceš.“

„To som nepovedala, len ty si všetko vysvetľuješ po svojom. Si taký nedotklivý!“

„Odchádzam, Eva,“ zvrtol sa na päte a o chvíľu si už nazúval topánky. Mohol odísť kedykoľvek. Svoje auto zaparkoval pred vchodom, nemusel sa teda spoliehať na žiadny vlakový spoj. Bol voľný.

Keď za sebou zavrel dvere a Eva sa po dvoch hodinách konečne zdvihla zo zeme zmáčanej slzami, cítila sa voľná aj ona. Napriek neutíchajúcej bolesti niekde v hĺbke duše vedela, že to pre nich bude najlepšie.

***

Bratislava

Elena pracovala ako predavačka v butiku so značkovou pánskou a dámskou módou. Práca ju bavila. Bola rada, že našla takú, ktorá ju naplno zamestnala a odviedla jej pozornosť od myšlienok na samotu.

Už dlho bola sama.

Dcéra, ktorú kedysi vyprevádzala do školy, žila v inom svete, a tak mala na seba veľa času. Každé ráno si pred zrkadlom rozčesávala neposlušné kadere a na oči si dôsledne nanášala čiernu očnú linku. Mihalnice si vytáčala maskarou rovnakej farby a pery maľovala červeným rúžom. Ešte stále bola mladá a mohla sa považovať za peknú. Hoci mužov v jej živote nebolo málo, po rozvode nestretla nikoho, s kým si dokázala predstaviť život.

V práci mala chvíľu čas, a tak sa rozhodla, že zavolá dcére.

„Ahoj, Eva, tu je mama. Konečne ťa aj počujem. Sama sa vôbec neozveš,“ začala rozhovor zdĺhavou výčitkou.

Eva iba vyvrátila oči dohora, veď mama ju nevidela. „Ani si nevieš predstaviť, aké je ťažké učiť sa medicínu v cudzom jazyku.“

„Len nezahováraj,“ nechcela jej veriť, „nemčinu sa učíš od základnej školy,“ dokončila vetu a spod vytočených mihalníc sledovala jediného zákazníka, ktorý práve vošiel do obchodu. Chvíľu sa tam len tak obzeral, zopár skúmavých pohľadov venoval osamelej predavačke v obchode a potom po malom zaváhaní odišiel. Čudný, pomyslela si Elena sama pre seba a znovu sa venovala dcére.

„Lenže to je úplne niečo iné, ako keď sa máš učiť všetky tie zdĺhavé názvy. Naozaj, mama. Sľubujem, že ti budem volať častejšie. Mami, si tam?“

„Veď dobre, dobre. A čo tvoj otec? Stará sa o teba? Nič ti nechýba?“

Rozhovor prerušilo krátke ticho. Eva nevedela, ako má na maminu otázku odpovedať.

„Vieš, bývam doma často sama. No neprekáža mi to,“ dodala rýchlo, akoby ho chcela ochrániť pred výčitkami, ktoré by si musela vypočuť namiesto neho.

„Ako to myslíš, že bývaš často sama? Eva, čo to má znamenať?“

„Má veľa práce.“

„No a? Tiež mám dosť práce. Aspoň ti občas zavolá, či niečo nepotrebuješ?“

Medzi matkou a dcérou sa rozhostilo o niečo dlhšie ticho ako to predtým. Eve dochádzali argumenty. Bola príliš zlá klamárka.

„Eva?“ naliehala Elena.

Eva z celej sily potlačila prvé slzy. Ako povedať mame, že je to ťažké, že občas sa cíti stratená, a že keď treba niečo súrne vyriešiť, otec tu nikdy nie je?

„Všetko je fajn, naozaj,“ obalila svoj strach do krátkej lži, lebo na dlhšiu vetu sa nezmohla.

„Si si istá? Keď je tvoj otec tak často preč, prídem ťa navštíviť a prinesiem ti nejaké veci. Povedz, čo ti chýba?“

„Nič, mami.“ Už viac nevládala a aj Elena musela končiť. Do predajne sa vrátil zákazník. Ani si ho nemusela dlho obzerať, okamžite spoznala, že to bol ten podivný muž, ktorý sa tu obšmietal len pred pár minútami.

„Ešte ti zavolám, Eva, tento rozhovor sa zďaleka neskončil.“

„Áno, mami,“ s úľavou zložila.

Elene neschádzala jej dcéra z mysle, ani keď sa približovala k chlapovi, ktorý sa prehrabával medzi oblekmi v pánskej sekcii.

„Želáte si?“ spýtala sa trochu ostrejšie, než by sa na predavačku patrilo. Majiteľ jej už niekoľkokrát naznačil, že by si mala začínať osvojovať prístup k zákazníkom na takzvaný západniarsky spôsob, keď sa plánujeme otvoriť Európe. Z tohto muža však mala zvláštny pocit. Mohol byť nebezpečný, hoci tak nevyzeral. Čo si však mala myslieť, keď sa tu len tak ponevieral a nezdalo sa, že by mal v pláne urobiť nákup? Tentoraz však držal v ruke kyticu kvetov, ktorú vytiahol spoza chrbta a ruku vystrel priamo k nej.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cudzie dievća.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.