Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Jennifer Haigh

Autor: © Jennifer Haigh

Z anglického originálu The Condition preložila Zuzana Šajbanová

Korektúra: Mgr. Anetta Letková

Obálka: © Adriána Švárna

Fotografia na obálke: © Pernille Tofte

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-057-3

ISBN MOBI: 978-80-8197-058-0

Vydanie slovenského prekladu diela podporila spoločnosť Eli Lilly Slovakia, s.r.o., Panenská 6, 811 03 Bratislava.

www.turnerovsyndrom.sk

1976
Kapitánsky dom

Leto prichádza do Massachusetts neskoro. Sivá jar je studená a objavuje sa pozvoľne: na skorej jarnej výsadbe leží vlhký sneh a optimistickí záhradkári, ktorí sa ešte nepoučili, dostanú studenú lekciu. Komíny dymia až do Dňa obetí vojny, ktorý pripadá na posledný májový pondelok. Oblaky sa potom naraz zodvihnú a zablatenú zem začne spaľovať žiariace slnko.

Na Cape Cod panuje odveký rytmus, ktorý sa nemení. Na pláže sa najskôr valia ľadové vlny. Potom studené. Neskôr vlažné. Záliv sa v priebehu dní pomaly otepľuje. Deti s modrými perami sa odhodlajú surfovať.

Dom otvorili tretí júnový týždeň leta, počas ktorého národ oslavoval dvojsté výročie Deklarácie nezávislosti a Paulette tridsiate piate narodeniny. Z Concordu prišla autom na vlakovú stanicu v Bostone, kde na ňu čakala sestra, ktorej potom s radosťou prenechala volant. Martine jazdila v premávke lepšie. Bola lepšia v škole aj na tenisovom kurte. Dva roky za sebou bola na špičke rebríčka hráčok – jednotlivcov – vo Wellesley. Teraz bola tridsaťosemročná Martine dievča, ktoré si buduje kariéru. V tých časoch to bola stále rarita, prinajmenšom v ich rodine. Robila pre reklamnú agentúru na Madison Avenue, ale Paulette netušila čo presne. Jej sestra žila sama v New York City, čo bola predstava, ktorá jej naháňala hrôzu. No Martine bola vždy nebojácna.

Kombík bol zaplnený Paulettinými deťmi a ich vecami. Štrnásťročný Billy a dvanásťročná Gwen sedeli na zadných sedadlách, medzi nimi boli na hŕbe poukladané plážové osušky. Deväťročný Scotty, nadšený z výletu do Cape, až sa to takmer nedalo vydržať, bol vyhostený dozadu.

„Bože, pozri sa na to,“ povedala Martine a podradila, pričom si zacláňala oči pred slnkom. Premávka sa začala vliecť plazivým tempom. Veľké americké motory hlučne postávali a nehybný vzduch sa zapĺňal výfukovými plynmi. „Je to každý rok horšie. Priveľa posratých áut.“

Zo zadných sedadiel sa ozval chichot, ktorý patril asi Gwen. Paulette sa zamračila. Nemala rada, keď niekto nadával, najmä keď to boli ženy a obzvlášť pred deťmi.

„A ako dopadli narodeniny?“ opýtala sa Martine. „Nemôžem uveriť, že la petite Paulette má už tridsaťpäť rokov. Mali ste nejaký špeciálny program?“

Tón jej hlasu bol bezstarostný, nebola si pravdepodobne vedomá, že ide o citlivú záležitosť. Nikdy predtým sa na narodeniny necítila taká vyvedená z miery. To číslo sa zdalo byť akýmsi spôsobom význačné. Bola vydatá pätnásť rokov, ale iba teraz sa začala cítiť ako matróna.

„Frank ma zobral do mesta na dobrú večeru.“ Nespomenula, že tiež rezervoval izbu v Ritzi. Toto domýšľavé gesto ju nahnevalo. Podobne ako ostatné Frankove darčeky, bol to darček viac preňho ako pre ňu.

„Poctí nás tento rok svojou prítomnosťou?“

Paulette ignorovala žartovný tón jej hlasu. „Možno príde budúci týždeň, ak sa mu podarí. Ak nie, tak určite štvrtého júla.“

„Vyučuje toto leto?“

„Nie,“ povedala Paulette opatrne. „Je v labáku.“ Vždy sa cítila nepríjemne, keď mala diskutovať o Frankovej práci s Martine, ktorá odmietala pochopiť, že nebol iba učiteľ, ale aj vedec. (Molekulárna vývojová biológia, odpovedala Paulette, keď sa jej niekto opýtal, čo skúmal. Tým dotyčného väčšinou odradila od ďalších otázok.) Frankovo laboratórium fungovalo po celý rok, sedem dní v týždni. Minulé leto bol taký zaneprázdnený prípravou grantového návrhu, že na Cape neprišiel vôbec. Martine to zobrala osobne, hoci sa nezdalo, že by si nejako zvlášť užívala jeho spoločnosť. Je vysokoškolský učiteľ, povedala podráždene. V lete má voľno. Nie je to pointa celého? Z toho, ako vyslovila vysokoškolský učiteľ, bolo jasné, čo si o nich myslí. Martine videla vo Frankovi rovnaké nedostatky ako Paulette: jeho posadnutosť prácou, samoľúbe potešenie, ktoré nachádzal vo vlastnom intelekte. Jednoducho mu ich nemohla prepáčiť, ako mu ich vždy prepáčila Paulette a ženy vo všeobecnosti. Frank bol roky presvedčený, že Martine ho nenávidí, čo bolo tvrdenie, ktoré Paulette odmietala. Neblázni. Má ťa veľmi rada. (Prečo povedala takú lož? Pretože Martine bola rodina a mala mať Franka rada. Paulette mala vtedy striktné predstavy o tom, aké by mali veci byť.)

V Trure bol vzduch chladnejší. Premávka sa konečne zmenšila. Martine odbočila z diaľnice smerom na No Name Road, úzku aleju, ktorá bola vydláždená iba prednedávnom. Ich otec ich ešte ako malé deti naučil recitovať slávne verše z Thoreaua: Cape Cod je obnažená ohnutá ruka Massachusetts. Rameno má v Buzzard´s Bay; lakeť v Cape Mallebarre; zápästie v Trure a piesočnú päsť v Provincetowne.

Pri spomienke na otca pocítila Paulette bodavú nehu. Everett Drew pracoval ako patentový úradník a myšlienky považoval za najvzácnejší majetok. V jeho predstavách bol Thoreau majetok Nového Anglicka, Concordu, Massachusetts, dokonca azda osobitne majetok Drewovcov.

„Cíti sa ocko už lepšie?“ opýtala sa Paulette. „Jeho chrbát mi robí starosti.“ Martine sa práve vrátila z Floridy, kam ich rodičia odišli tráviť dôchodok, a Ev sa teraz zotavoval z operácie. Paulette ich navštevovala, keď to bolo možné, ale to nenahradilo nedeľné obedy v rodičovskom dome, nežný rytmus rodinného života, ktorý bol teraz raz a navždy prerušený.

„Chýbaš mu,“ povedala Martine „No vystačí si aj so mnou.“

Paulette zažmurkala. Často ju nepríjemne prekvapilo, aká sarkastická vie byť jej sestra, ako Martine dokáže uprostred príjemnej konverzácie utrúsiť poznámku, ktorá ju úplne zamrazí: ironický kompliment, červené jablko so žiletkou uprostred. Keď boli deti, často sa zakrádala za Paulette a ťahala ju bezdôvodne za vlasy. To, že Martine bola uštipačná, nebolo dôsledkom jej dospelého života, ktorý žila sama vo veľkom meste. Taká bola vždy.

Z No Name Road odbočili na vyjazdenú cestu. Ulička bola uprostred júna hrboľatá, dve hlboké stopy po pneumatikách zarástli trávou. Koncom leta budú už úplne zošliapané. Kapitánsky dom sa nachádzal rovno na konci uličky. Tri nepravidelné poschodia boli pokryté šindľom. Široká veranda obkolesovala dom z troch strán.

Ako každé leto Paulette vyskočila z auta prvá, zabudnúc na chvíľu na deti na zadných sedadlách. Scotty sa začal vzadu nespokojne mrviť. Na kratučký okamih bola opäť malým dievčatkom. Porozhliadla sa, aby zistila, či všetko bolo na rovnakom mieste, ako zanechali minulý rok. Každý člen rodiny mal vlastnú verziu tohto rituálu. Jej brat Roy sa najskôr rozbehol do prístrešku na člny, Martine na piesočnatú pláž.

Bola to však samotná chata, ktorá vábila Paulette. Dôverne známe schody a chodby, nezvyčajné kúty, šatníky a vstavané skrine, kde sa skrývala ako dieťa – najdrobnejšia z drewovských sesterníc, malý Houdini v hrách na schovávačku. Kapitánsky dom, ktorý rodina pomenovala na počesť Clarenca Hubbarda Drewa, Paulettinho praprastarého otca, námorníka a lovca veľrýb. Clarence si najal uznávaného architekta, vzdialeného bratranca Ralpha Walda Emersona. Šindle na dome plynuli v uhladenej línii. Dom bol stavaný skôr pre pohodlie než budenie majestátneho dojmu. Dom so širokými dokorán otvorenými dverami a oknami. Počas letných nocí pretínal prvé poschodie vánok, chladivý prúd vzduchu s vôňou oceánu.

Paulette ostala na moment stáť a zadívala sa na fasádu, jedinú architektonickú ozdobu na dome: tri okná v tvare diamantu umiestnené hneď nad prednými dverami. Okná boli rozmiestnené stupňovito a dvíhali sa po diagonále ako schody. Tento fakt sa ako dieťaťu zdal Paulette veľmi dôležitý. Ona bola najnižšie okno, Roy najvyššie. Stredné okno predstavovala Martine.

Všimla si auto zaparkované na piesočnatej príjazdovej ceste, ktorá sa kľukatila za domom. Bratova rodina bola už tu.

„Videla si to?“ spýtala sa Martine, ktorá prichádzala za ňou. „Anne má nový mercedes.“

Paulette by si to sama nikdy nevšimla. Tieto veci nechávala úplne na manžela zaťaženého na saabi a volvá.

Martine sa posmešne zasmiala. „Roy to vo svete niekam dopracoval.“

„Martine, buď ticho.“ Paulette nemohla dovoliť sestre, aby pokazila túto chvíľu, povznášajúce prvé minúty leta, radostný návrat.

Vybalili veci z auta: hnedé papierové vrecká z obchodu s potravinami v Orleanse, pozdĺžne puzdro, v ktorom bol Gwenin teleskop. Na streche boli pripevnené kufre a Billyho skorý narodeninový darček – nový bicykel s desiatimi prevodmi. Martine stála na špičkách, aby ich odviazala.

„Ja to urobím,“ povedal Billy a prstami, ktoré boli hrubé už ako mužské, s ľahkosťou rozviazal laná. Plachtil už od batoľaťa a bol odborník na komplikované uzly. Nemal ani štrnásť a už prevyšoval matku. Bol nádherné dieťa a bude z neho určite pekný muž. Toto leto však pripadalo Paulette ťažké pozerať sa naňho. Jeho nová dospelosť bola všade: široké plecia, hrubnúci hlas, svetlé broskyňové chĺpky nad hornou perou. Normálne, prirodzené, nevyhnutné zmeny, ale aj tak sa im obom zdali akosi šokujúce a zahanbujúce.

Naložení potravinami prešli po štrkovej cestičke a drgnutím otvorili dvere. Privítala ich známa vôňa, ktorú Paulettina pamäť označila názvom leto. Bola to vôňa jej vlastného detstva, zložitá a neredukovateľná, ale dokázala rozoznať niekoľko komponentov: morský vzduch, Murphyho olejové mydlo, cédrové skrine, ktoré boli zatvorené po celú dlhú zimu, staré drevo namočené vo vlastnej živici, čakajúce na návrat rodiny.

Paulette zložila potraviny do nevyvetranej kuchyne, pričom premýšľala, prečo jej švagrinej nenapadlo otvoriť okná. Billy vyniesol tašky hore škrípajúcimi schodmi. Dom mal deväť spální a niektoré boli také malé, že spať v nich bez pocitu klaustrofóbie mohlo iba dieťa. Izby na treťom poschodí, v ktorých počas leta bývalo dusno, sa používali iba zriedka. To isté platilo pre malý výklenok vedľa kuchyne, ktorý býval ubytovaním pre kuchára. Odkedy sa Paulette vydala, spávala v slnečnej prednej izbe – Fanninej izbe – podľa podomácky vyrobenej tabuľky, ktorá visela na dverách. Fanny Porterová bola kamarátka Paulettinej starej mamy, s ktorou sa poznala ešte zo školy. Umrela už pred vyše tridsiatimi rokmi, ale vďaka dávnominulej sesternici od Drewovcov, ktorá počas upršaných dní vyrobila túto menovku na príkaz niektorej z vychovávateliek, sa izba už navždy nazývala Fannina.

Všetci spali každý rok na rovnakých miestach. Roy a Anne zabrali Kapitánsku ubikáciu v zadnej časti domu, najväčšiu izbu s najlepším výhľadom. Ak príde Frank, bude kvôli tomu frflať, ale Paulette to neprekážalo. Niekto musel spať v Kapitánskej ubikácii, sedieť na otcovom mieste za jedálenským stolom. Že to bol Roy, najstarší syn, jej pripadalo správne. Taký bol prirodzený chod vecí. Tiež bolo správne, že Gwen sa delila o ubytovanie s dvomi Royovými dcérami a spali na verande, kde ako dievčatá trávievali noci aj Martine, Paulette a ich sesternice. Veranda bola z troch strán chránená sieťkami, vánok prichádzajúci od oceána sa dostal dovnútra aj počas najhorúcejších nocí. Cez chodbu sa nachádzala Orgovánová izba nazvaná podľa tapety s vetvičkovým vzorom a Martinina najobľúbenejšia Hvízdajúca izba. Keď začal fúkať vietor od západu, staré okná v nej pískali ako čajová kanvica. Billy a Scotty obsadili drevom obloženú izbu na prízemí – nocľaháreň –, v ktorej spával ako dieťa Roy a ostatní bratranci. Paulette si nesmierne cenila túto stálosť, letný rituál, ktorý sa nemenil, ilúziu trvácnosti.

V to popoludnie zbalili piknikový kôš a nahrnuli sa do auta. Ich vlastný kúsok pobrežia – v rodine ho volali Babkina pláž – bol prirodzenou voľbou, keď boli deti ešte malé. Teraz už však chlapci objavili bodysurfing a oveľa príťažlivejšie boli pre nich nepokojné vody v National Seashore. Na tomto krátkom úseku sa volantu ujala Paulette s istotou, akú v Bostone nikdy nepocítila. Rada šoférovala po dôverne známych, jemne sa stáčajúcich cestách v zálive. Dokázala by po nich ísť aj poslepiačky. Scotty si po hádke s bratom vydobyl miesto spolujazdca. („Billy, zlatko, nechaj ho tam sedieť,“ žiadala ho.) Jej najmladšie dieťa bolo po dopoludní presedenom v aute ako čert. V tomto stave ho Paulette považovala za nekontrolovateľného, dokonca jej až naháňal strach. Jej jedinou nádejou bolo vypustiť ho von, kde mohol behať a vrieskať celé popoludnie.

Usadila sa na deku v tieni slnečníka. V lone mala otvorenú knihu My Ántonia. Billymu priniesla Boha múch – každý deň si bez reptania prečíta jednu kapitolu. Pre Gwen zase Malé ženy. U nej sa to však bez hundrania nezaobíde. Paulette bola pevne presvedčená o správnosti letného čítania, a keďže ako dievča milovala Alcottovej knihy, nevedela pochopiť, prečo Gwen nie. Jedným z najväčších zážitkov Paulettinho dvadsaťročného života bola návšteva Orchard House. „Vyrastala tam Louisa, presne tu v Concorde,“ povedala dcére. To však nebolo dostatočným lákadlom. Po týždni prehovárania Gwen stále knihu ani neotvorila.

Paulette sa posunula trochu bližšie k slnečníku. Jeho poloha bola predmetom nekončiacej sa diskusie. Jej švagriná Anne, natretá od hlavy až po päty detským olejom, chcela tak veľa slnka, ako to len bolo možné. Paulette, naopak, vyžadovala úplný tieň. Varovaním jej bola návšteva rodičov, ktorí trávili životy pri bazéne a ich telá zvráskaveli aj na miestach, na ktorých by vrásky nikdy nečakala.

Martine sa nezapájala do diskusie, iba sa na nich obidvoch smiala. „Na vás je teda pohľad,“ povedala. Paulette mala na hlave veľký slamený klobúk a na plavkách oblečený pásikavý plážový úbor, ktorého široké nohavice sa trepotali ako zástavy. Anne mala na sebe biele bikiny, ktoré by sa hodili viac tínedžerke. Bikiny tvorili trojuholníky látky. Z dvoch obrátených trojuholníkov bol spodný diel, dva menšie trojuholníky boli spojené šnúrkou do vrchného dielu.

Paulette poznala Anne väčšinu svojho života. Roy sa s ňou zoznámil v poslednom ročníku na Harvarde, keď mala Paulette štrnásť rokov a do Anne sa tiež zaľúbila. Boli si blízke ako sestry – určite bližšie ako Paulette a Martine. Paulette zbožňovala svoju sestru, ale nedokázala sa jej zdôveriť. Martine brala veci s ľahkosťou. Nemala trpezlivosť s niekým, kto taký nebol.

Anne si zapálila cigaretu. Po narodení druhej dcéry začala fajčiť, aby získala predchádzajúcu figúru. Charlotte mala teraz už dvanásť rokov a Anne, aj keď jej už takmer trčali kosti, fajčila ďalej.

Sledovali, ako sa Martine pripojila k chlapcom na surfe. V oceáne bola odvážna. Paulette chytala nervozita už vtedy, keď ju len videla. Martine pohojdávala peknou hlavou a čakala na svoju chvíľu. Nebojácne sa ponorila do vĺn.

„Už si môžeš dať pohov,“ povedala s chichotom Anne. „Teta z pobrežnej hliadky je už v službe.“

„To je ten problém. Veď tie deti zabije.“ Paulette sa trochu premiestnila, aby sa vyhla cigaretovému dymu. „Kedy príde Roy?“

„V piatok ráno. Umiera túžbou dať čln na vodu.“ Anne sa obrátila na brucho a rozviazala si vrchný diel bikín. „Môžeš mi natrieť chrbát?“

Paulette zobrala detský olej, ktorý jej podávala Anne, a odliala si z neho na ruky. Annina pokožka bola horúca a papierová, suchá na dotyk.

„Neviem, či sa Frankovi podarí tento rok prísť,“ povedala Paulette. Neviem, či chcem, aby prišiel, takmer dodala. Doma spolunažívali viac-menej celkom pokojne, ale Frank trávil tak veľa času v laboratóriu, že sa takmer nevideli. V Cape budú nútení byť spolu veľa času. O čom sa budeme celé dni rozprávať? rozmýšľala. Čo, dopekla, budeme robiť?

Vedela, čo Frank bude chcieť robiť. Jeho sexuálny apetít ju ohromoval. Keby o to žiadal menej často, cítila by sa zle, že ho odmieta. Ak by to však záležalo na Frankovi, milovali by sa každú noc. Po pätnástich rokoch manželstva sa to zdalo byť prehnané. Paulette niekedy premýšľala, či to robia aj iné páry tak často, ale nemala sa na to koho opýtať. Anne sa nevyhýbala osobným otázkam, ale bola to Royova žena. Niektoré veci Paulette skutočne netúžila vedieť.

Manželský sex, dôverne známy reťazec slov, nežných dotykov a pocitov, možno premiešaných, ale vždy s rovnakým koncom. Opakovaním sa jej to zunovalo. Každú noc, keď sa Frank za ňou načiahol, pocítila horúci záblesk podráždenia, ktorý následne pochovala. Snažila sa prinútiť, aby ho vítala, aby zabudla na každú bolesť a sklamanie, aby bola otvorená všetkému, čím bol aj čím nebol. Táto snaha ju vyčerpávala.

Po rokoch si na tieto manželské noci spomínala s nehou: na odvážneho mladého muža, ktorým bol Frank, a na jej mladé ja, na dotknuté a tvrdohlavé dievča. O milovaní mala určitú predstavu, ktorú nabrala z Hollywoodu alebo bohvieskade, že túžba muža musí byť špecificky spojená s ňou, jej spúšťačom mal byť jej jedinečný výraz alebo hlas alebo, čo je ešte lepšie, nejaká nedefinovateľná črta jej ducha, a že zo všetkých žien na svete bola iba ona tá, ktorá ho dokázala vzrušiť. A v tom bol problém. Frankova trvalá a nevyčerpateľná vášeň mala s ňou iba málo spoločného. Z práce prišiel domov celý nedočkavý, hoci sa hodiny nevideli ani nerozprávali. „Myslel som na to celý deň,“ niekedy zašepkal, keď do nej vnikal.

To.

Jediné slovo malo moc úplne ju zmraziť. Nie „myslel som na teba“, ale „myslel som na to“.

Neskôr sa jej zdalo smiešne, ako veľmi ju to vedelo rozčúliť. Ako mnohé zvady, ktoré mali s Frankom, aj táto sa jej v spätnom pohľade zdala absurdná. Raz, ešte na začiatku, sa to snažila vysvetliť Anne. Frank miluje sex. Keby si ma nezobral, mal by sex s niekým iným.

„No a?“ odvetila Anne.

Pre mňa je to iné, tvrdila Paulette. Milujem Franka. Keby som ho nestretla, nikdy by som s nikým nespávala.

Samozrejme, nebola to pravda, ale chcela, aby to tak bolo. Jej predstavy boli nemenné, nemožne idealistické. Frank bol jediný muž, ktorého mohla milovať. Neskôr sa to zdalo ako detinský rozmar, ale vtedy sa žilo inak. Paulette aj Tricia Boone, jej najbližšia kamarátka z Wellesley, rozmýšľali alebo predstierali, že premýšľajú takto.

Frank, naopak, takéto ilúzie nemal. Vedela, že sa obzerá po iných ženách. Priťahovali ho kypré ženy s veľkými prsiami, úplný opak jej postavy. Keď sa vybrali spolu von do filharmónie alebo do divadla, Paulette premeriavala dav a hľadala ženy, ktoré by mohli Franka upútavať. Takmer vždy mala pravdu. Frank na ne vrhal obdivné pohľady priamo pred jej očami. Zničil jej narodeninovú oslavu nehanebným flirtovaním s čašníčkou. V tú noc, keď prišli domov – zamietla hotelový apartmán –, bol prekvapený, keď mu nedovolila dotknúť sa jej. Čo sa deje? opýtal sa úprimne prekvapený. Nebolo nám dobre? Mohla mu povedať (no neurobila to), že sa cítila neviditeľná. Nechcela s ním vôbec hovoriť. Nepriala si ani to, aby bol pri nej.

Dvanásť hodín denne, šesť dní v týždni trávili čas osve. Koľko mladých atraktívnych študentiek stihol vo svojich predstavách za ten čas vyzliecť? Keď v slabej chvíli priznala svoje obavy, Frank sa iba zasmial. Zlatko, robím v MIT, tam nenájdeš pekné dievčatá.

To nebola odpoveď, v akú dúfala.

V poslednom čase jej strach narástol. Katedra zamestnala novú sekretárku. Keď Paulette teraz zavolala Frankovi do práce, v telefóne sa ozval mladý ženský hlas. Paulette urobila prieskum. Betsy Baird bola atraktívna blondína. Bola to jej prítomnosť, ktorá naštartovala Frankovo libido?

Myslel som na to celý deň.

„Dievčatá sú tu,“ povedala Anne. Gwen a jej sesternice Mimi a Charlote prišli v druhom aute. Mimi, ktorá mala na jar šestnásť rokov a bola už pyšnou držiteľkou vodičského preukazu, trvala na tom, že bude šoférovať.

Tri dievčatá vyrazili na pláž s osuškami zakrývajúcimi chrbát. Mimi bola na čele – vysoká a pojašená, s otcovými tmavými očami a aristokratickým nosom. Charlotte, blonďavá a pehavá, pripomínala svoju matku. Gwen, ktorá trojicu uzatvárala, prepletala malými nôžkami. Bola rovnako stará ako Charlotte, ale nižšia od nej o hlavu. Vedľa svojej sesternice vyzerala drobná ako bábika.

Paulette sa na ne zadívala. „Charlotte tento rok vyrástla,“ poznamenala.

„To veru hej.“ Anne sa otočila na chrbát. „Urobilo to zázraky s jej tenisovými zručnosťami. Myslím, že sa podá na tetu Martine.“

Dievčatá si rozložili osušky vysoko na dunách, ďaleko od svojich matiek. Vánok prinášal ich smiech, keď sa vyzliekali do plaviek. Mimi mala oblečené trojuholníkové bikiny podobné ako jej matka, ale efekt bol odlišný. Zadný trojuholník ledva zakrýval okrúhly zadok. Jej vysoké pevné prsia vykúkali z bokov vrchného dielu.

„Moja dcéra,“ zasmiala sa Anna, akoby čítala Paulettine myšlienky. „Roy dostane infarkt, keď uvidí tie bikiny. Keby bolo po jeho, nikdy by ju nepustil von z domu.“

Paulette v úžase sledovala svoju neter. Mimi bola prvé bábätko, ktoré držala. Vtedy na vysokej škole ju zasiahli pocity, ktoré nevedela pomenovať. Na Mimi milovala všetko – jej bábätkovskú vôňu a husté, okrúhlučké telíčko. Keď ju držala, Paulette pocítila zovretie v bruchu, bolesť medzi nohami. Ten pocit bol takmer sexuálny a šokoval ju svojou intenzitou. Ja chcem tiež také. Chcem dieťa.

Svoju neter po celých šestnásť rokov zbožňovala. Teraz sa zdráhala na ňu pozrieť. Mimi, ktorá mala všetko pred sebou – lásku, objavy, každý dar a možnosť. Mimino šťastie ležalo v budúcnosti, Paulettino v minulosti. Bola zaskočená vlastnou závisťou. Milujem to dieťa, pripomínala si.

Aké sebecké, nepatričné a márne je túžiť po minulosti.

Anne si zapálila ďalšiu cigaretu. „Je to hrozné. Mám krásnu dcéru a moje telo každou minútou ovísa. Cítim sa ako stará zošúverená babizňa.“

(O niekoľko rokov neskôr bude Paulette nad tou spomienkou žasnúť, aké staré sa cítili, keď mali tridsaťpäť rokov, na konci a opotrebované. Boli sme stále mladé a krásne, uvedomila si neskôr, keď už bolo neskoro.)

„Aj ja,“ pritakala. „Nie som pripravená. Nechcem, aby Gwen vyrástla, nikdy.

Anne sa zachichotala. „Ešte by som si nerobila starosti. Vyzerá, že má pred sebou dlhú cestu.“

Sledovali, ako sa Gwen vrhla na surf. Mala oblečené červené jednodielne plavky s vkusným volánom okolo bokov. Jej hrudník bol úplne plochý a brucho okrúhle, ako mávajú malé dievčatká.

Anne sa zamračila. „Má dvanásť rokov, však? Rovnako ako Charlotte?“

„V skutočnosti je staršia. V septembri bude mať trinásť.“

Anne ostala dlhšie ticho.

„Zvláštne, ako tieto veci fungujú,“ povedala nakoniec.

V ten večer grilovali hamburgery na verande. Paulette potlačila vlnu paniky, keď Martine ukazovala Billymu, ako má zapáliť drevené uhlie. „Upokoj sa, dobre?“ povedala Martine „Už je veľký chlapec. Bude v poriadku.“

„Máš, samozrejme, pravdu. Frank mi vždy vraví, aby som nebola taká kvočka.“

Paulette to vyslovila s ľahkosťou, ktorá skrývala jej rozčúlenie. Ako len mala rada, keď ju expertka Martine poúčala o výchove detí, hoci ona sama žiadne nemala.

Na piknikový stôl rozprestrela obrus so šachovnicovým vzorom. Tieto dlhé večery bez mužov boli jej najobľúbenejšou časťou leta. Deti sa spoločne zabávali a ona si mohla dať pohár vína s Anne a Martine. Ak by tu bol Frank s Royom, kraľovali by na terase, rozprávali by sa jeden cez druhého, vyslovovali by svoje názory na nič mimoriadne dôležité a ženy by sa museli stiahnuť do prepchatej kuchyne. Okolo večere by bolo viac práce, než by bolo nutné, jednoducho len preto, aby mali čo robiť.

Tento rok zabrala kuchyňu Mimi. Miešala šalát a vylupovala kukuričné šúľky. Keď ju sledovala, tentoraz už oblečenú, ako podáva taniere Billymu, Paulette si spomenula na trojuholníkové bikiny a hanebný nápor žiarlivosti, ktorý pocítila. Tento pocit sa už úplne rozplynul. Mimi, akoby to zacítila, sa na ňu hanblivo usmiala. Naplnilo ju to nežnosťou.

„Tvoja dcéra je skvelá pomocníčka,“ povedala Anne.

„Billy má na ňu dobrý vplyv. Ver mi, doma nikdy nepomáha.“

V tej chvíli Paulette zohriata vínom pocítila hrdosť na to, aké deti vychovali. Billy odíde na jeseň do Pearse, o niekoľko rokov si domov privedie priateľku, pekné dievča, ako je Mimi. Zamiluje sa. Dívala sa naňho a zasiahla ju krása toho všetkého. Keď sa zamilovala do Franka, bola to tá najúžasnejšia vec, akú kedy zažila. Pripadalo jej smutné, že také niečo zakúsila iba raz, keď mala devätnásť rokov a nikdy viac. Jej deti jej však dávajú druhú šancu znovu prežiť tieto najlepšie roky. Druhú, tretiu a štvrtú šancu.

„Je to také vzrušujúce,“ povedala Anne s pohnutím, ktoré jej takmer bránilo rozprávať. „Deti dospievajú. Je to úžasné obdobie.“ Letá sa mnoho rokov miešali jedno s druhým. Každé bolo pritom podobné ako to posledné. Lenže teraz každé leto prinesie dačo nové. Mimi a potom aj Billy začnú chodiť na vysokú školu, zosobášia sa, budú mať vlastné deti. Samozrejme, depresívna realita starnutia bola skľučujúca. (Anne: Cítim sa ako stará zošúverená babizňa.) Paulette však odmietala cítiť to rovnako ako Anne. V rodine bola tá pekná a túto výsadu si užívala po celý život. Teraz tento titul s gráciou postúpi ďalej. Sledovala Mimi, ktorá upratovala stôl a bola pyšná na svoju veľkorysosť.

Správne, zlatko, pomyslela si, teraz si na rade ty.

V dome sa prenikavo rozliehalo rušivé zvonenie telefónu. Okolitý svet sa zdal byť úplne nepodstatný. Všetci, ktorých potrebovala, boli od nej vzdialení iba na dosah ruky.

„Paulette!“ zakričala Martine cez otvorené okno. „Volá Frank.“

„Oci!“ vykríkol Scott. „Chcem hovoriť s ockom.“

„O chvíľku,“ povedala Paulette a vstala. „Najprv sa s ním porozpráva mama.“

Náhlila sa do kuchyne. Jediný telefón v dome, ťažký vytáčací, ktorý vážil ako bowlingová guľa, ležal na pulte. „Frank?“ vyprázdnila pohár s vínom „Je všetko v poriadku?“

„Ahoj.“ Znel uponáhľane a rozrušene. „Počúvaj, mám iba minútu, ale chcem ti povedať, že asi prídem na víkend.“ Začula klepot písacieho stroja. Frank robil vždy dve veci naraz.

Si tam sám? chcela sa opýtať.

„Čo píšeš?“ spýtala sa namiesto toho.

Mimi prišla do kuchyne s náručou plnou riadov. „Prepáč,“ zašepkala a rýchlo položila šalátovú misku do drezu.

„Ďalšie revízie tej štúdie. Mrzí ma to. Musím to publikovať.“

Mimi sa nahla, aby vyhodila zvyšky z tanierov do odpadkov. Krátke džínsové šortky sa jej vyhrnuli a odhalili spodnú krivku zadku. Paulette na moment zazrela dievča, ako by ho videl Frank. Zacítila, ako jej zovrelo hrdlo.

„Si ešte tam?“ opýtal sa Frank. „Pokúsim sa dôjsť v piatok. Nebude to ľahké, ale myslím, že sa mi to podarí.“

Nie. Paulette opäť pocítila vlnu nevoľnosti, ktorá ju zasiahla, keď pozorovala Mimi na pláži. Nepríjemnú a leptavú, ostrú ako sklo. Jej rodina, leto v Cape, jej láska voči tomu milovanému dievčaťu boli pre ňu vzácne a krehké veci. Príliš jemné, aby sa dostali do Frankových nedbanlivých rúk.

„Drahý, viem, že máš toho veľa. Nemusíš prísť, ak je to problém. Nemala som na teba tlačiť.“

„To je v poriadku,“ stíšil hlas. „Nedokážem spať sám.“

Počula ďalšie ťukanie do stroja a cinknutie, keď prišiel na koniec riadka.

Nekonečný deň. Svetlá plocha strediska National Seashore s pieskom jemným ako cukor, hrubými steblami morskej trávy vlniacimi sa vo vetre. Dni boli ako vystrihnuté podľa šablóny. Ráno sa pripravili sendviče a zabalil sa košík. Zo šnúry sa pozbierali vlhké plavky. Paulette bude na tieto letá spomínať po celý zvyšok života. Bude túžiť po tom, aby sa vrátila tichá bohatosť týchto dní, keď sa život jej rodiny roztváral ako kvet a dozrieval tak, ako to malo byť.

Jedno ráno, keď už bolo auto naložené, zbadala, že jedno dieťa chýba. „Gwen!“ zakričala. „Kde je Gwen?“

„Vonku vzadu,“ odpovedal Scotty.

Paulette ju našla na verande ležať schúlenú na pohovke ešte v pyžame. Nevidela ju od raňajok. Pri troch dospelých a piatich deťoch v dome sa Gwen v tom zmätku stratila.

„Gwen! Obleč sa, ideme na pláž.“

„Nikam nejdem.“ Tvár mala červenú a pery zovreté. Paulette už tento výraz na Gweninej tvári videla po hádkach s bratmi, keď ju nespravodlivo vyhrešila. Znamenal, že budú problémy.

„Gwen, neblázni. Všetci už čakajú. Aj Mimi a Charlotte.“

„Nechcem nikde ísť.“

„Čo sa deje?“ Ruku položila na dcérino čelo, aby položartom skontrolovala, či nemá teplotu. Gwen zbožňovala pláž. Na konci dňa, hoci sa celá triasla a bola spálená od slnka, sa dožadovala, aby ostali ešte aspoň pol hodiny navyše. Paulette sa často musela uchýliť k vydieraniu – jahodovej zmrzline a nákupom v obchodnom centre v meste –, aby ju odtiaľ dostala.

Gwen odsotila maminu ruku. „Neznášam pláž. Už to nie je zábava.“

Paulette sa zamračila. Gwen mala slnečnú povahu: bola extrovertnejšia ako Billy, ktorý bol náchylný na náladové mlčanie, menej nezbedná ako Scotty. Vždy bola bezproblémová.

„Neznášam Charlotte,“ vehementne odsekla. „Nechce ísť ani do vody.“

„Veď môžeš plávať s bratmi. A tetou Martine.“

„Neznášam moje plavky,“ povedala s trasúcou sa bradou.

Paulette sa posadila vedľa nej. „Čo sa stalo? Ešte pred týždňom sa ti páčili.“ Plavky kupovali spolu, spravili si pekný deň, išli na obed a nákupy v obchodnom centre Filene´s. Gwen si vybrala plavky, ktoré ju očarili malým volánom.

„Nenávidím ten sprostý volán,“ tvrdila teraz. „ Vyzerám ako veľké bábätko.“

„Zlatko.“ Paulette starostlivo vyberala slová. Vedela, že tento rozhovor raz príde, len netušila, že to bude tak skoro. „Hneváš sa, lebo Charlotte vyzerá zrazu inak?“

Gwen neodpovedala.

„Je pre teba zvláštne,“ povedala jemne, „vidieť, ako Charlotte vyrástla.“

„Lenže ja som staršia. Ona má narodeniny až v decembri.“ Gwenina tvár očervenela. „To nie je fér.“

„Viem, máš pravdu.“ Paulette odhrnula Gwen vlasy z čela. „Keď som mala tvoj vek, bola som najmenšie dievča v triede. Prišla som na jeseň do školy a všetci moji priatelia vyzerali ako úplne iní ľudia. Boli vyšší, ich postavy sa zmenili. A ja som ostala úplne rovnaká.“

Gwen sa na ňu uprene zadívala červenými očami.

„Vtedy to volali neskoré kvety. Trvalo mi to o čosi dlhšie, ale nakoniec som to dobehla. A keď sa to stalo, bola som veľmi šťastná.“ Paulette si ju pritiahla a Gwen sa upokojila. Bola maznáčik, vrúcnejšia ako jej bratia. Paulette to pripisovala rozdielu medzi chlapcami a dievčatami.

„Vieš, čo by sme mohli urobiť? Kúpime ti nové plavky. Dvojdielne, aké má Charlotte. Dnes večer by sme mohli zájsť do Provincetownu.“

„Dobre,“ odvetila Gwen zdráhavo.

Paulette vstala a načiahla sa za jej rukou. „Poď, všetci už čakajú.“ Tak to máme, vďakabohu, za sebou, pomyslela si.

Dievčatá to nikdy nemali jednoduché. Keď Paulette neskôr šoférovala, zakrývala si oči pred oslepujúcim ranným slnkom a rozmýšľala nad vlastnou pubertou. Aj po všetkých rokoch ju spomienka stále bolela: nekonečné mesiace čakania, jej zlyhanie, také nápadné, všetkým na očiach. Počas svojho dlhého slnečného detstva nikdy necítila závisť, ale v puberte ju napĺňala v každom momente dňa. Neustále, až s posadnutosťou pociťovala závisť voči spolužiakom, ktorí bohvieprečo prešli zmenou akoby cez noc. Nenávidela ich slepo a bez rozdielu, neznášala dokonca ani Marjorie Tuttleovú, svoju dobrú priateľku. Teraz už ako matka spomínala na tie dievčatá so súcitom, vediac, že ony museli tiež čeliť svojim vlastným problémom. Pozornosť starších chlapcov, dokonca bláznivých dospelých mužov, ako bol Frank, ktorí nevedeli rozlíšiť medzi dospelou ženou a dieťaťom. Raz alebo dvakrát ho prichytila, ako zíza na dievčatá, ktoré sotva vyšli zo základnej školy. Nie som perverzák, trval na svojom, keď ho na to upozornila. Ako to môžem vedieť? Musela pripustiť, že to bola rozumná otázka. Dievčatá mali telá dospelých žien a boli oblečené tak, aby ich ukázali: minisukne, úzke tričká, niekedy nič pod nimi. Mala veru šťastie, že vyrastala v zdržanlivejších časoch. Spomínala si, ako si vo Wellesley dresy zakrývali pršiplášťami, keď prechádzali cez kampus na tenisové kurty. Tieto pravidlá existovali, aby dievčatá chránili a uľahčovali im život. A ako sa jej zdalo, aby boli veci spravodlivejšie. Vo vhodnom oblečení sa kyprejšie nemuseli cítiť nápadne a udržiavala sa rovnosť medzi menej vyvinutými a zaoblenými. Byť dievčaťom je dnes oveľa ťažšie. Nie je tu nič, čo by ich ochraňovalo pred reakciami dospelých, na ktoré nie je pripravené žiadne dieťa. Pred žiadostivosťou a výsmechom, ľútosťou, vkrádajúcim sa zahanbením.

Boh pomáhaj Gwen, pomyslela si. Boh nám pomáhaj všetkým.

Loď bola plná ľudí: mládež v univerzitných mikinách a džínsových krátkych nohaviciach ukazovala opálené nohy, seniori s okuliarmi s pripínacími tmavými sklami vo vetrovkách, pohodlných topánkach a bermudách. Boli tu aj niekoľkí muži, medzi nimi aj Frank McKotch, v oblekoch, ale väčšina mala na sebe bavlnené nohavice a golfové tričká. Vliekli so sebou bicykle a rybárske náradie, kufre, športové vaky. Skupina mladíkov s dlhými vlasmi niesla na chrbtoch batohy so stanmi. Celý dav vdychoval výpary z lode – opojnú zmes rybaciny a nafty. Na každej tvári a v každom hlase bolo zreteľné nadšenie. Sme už skoro tam. Ideme na Cape!

Frank ich sledoval v nemom pomykove. Každé leto bol svedkom rovnakého javu u svojej ženy a detí, vetchých príbuzných z manželkinej strany. Dokonca aj jeho švagriná prejavila krátky záchvat entuziazmu. Drewovci považovali Cape Cod za ich prirodzené právo. Každé leto absolvovali prechádzky po pláži, plavenie sa popri jej brehoch, napchávanie sa rybacou polievkou. Dočerta, na čo iné je leto?

Na túto otázku by mal sto rôznych odpovedí. Preňho Cape znamenal davy a premávku, ľadovú vodu, nespoľahlivé počasie, ktoré malo na svedomí, že ste ostali trčať v dome s kopou fňukajúcich sklamaných detí a nepokojných, podráždených dospelých. Čo bolo na tom také lákavé? V tom momente sa zarazil.

Tento pocit sa uňho objavil iba zriedkavo. Frank čítal mnoho textov zo všetkých vedeckých odborov v angličtine aj v nemčine. S nesmiernym záujmom sledoval posledné novinky v oblasti teoretickej fyziky, vo vznikajúcom odbore teórie strún. Myslel si, že v zásade je všetko poznateľné, že svet je možné pochopiť. No keď prišiel na Cape, jednoducho mu to nedochádzalo. Leto za letom pristával v Provincetowne s rovnakým prázdnym pocitom. Dobre, a čo teraz?

Predpokladal, že to súviselo s výchovou. Nemá s tým súvis všetko? Jeho žena strávila polovicu detstva na vode alebo blízko nej. Vedela plávať, plaviť sa, potápala sa ako delfín. Frank mal dvadsať rokov, keď prvýkrát zazrel oceán na ceste do Atlantic City s kamarátmi z Pensylvánskej štátnej. Jeho spomienky boli vágne, zahmlené alkoholom: hamburgery, dievčatá v plavkách, plechovky piva prepašované na pláž.

Nechodíme sem kvôli oceánu, pripomínala mu Paulette každé leto. Podstatné bolo, že sa zíde rodina. Lenže Frank nijako zvlášť neobľuboval nikoho príbuzenstvo vrátane svojho. Odkedy sa oženil, bol za svojím otcom, ktorý žil v Pensylvánii, presne trikrát. To miesto ho paralyzovalo smútkom. Firemné budovy, čierny dym z oceliarní. Jeho matka umrela v mladom veku na metastatickú rakovinu prsníka so všetkou hrôzou, ktorú to prináša. Zármutok zmenil jeho otca na nevľúdneho a tichého človeka, ale možno bol taký vždy. Neprístupný starý chlap, fatalisticky pobožný, trmácajúci sa rokmi v nemej trpezlivosti, ktorý čaká na svoj koniec. Frank si ho inak už nevedel ani predstaviť.

Rodina, do ktorej sa priženil, vyzerala oproti tomu očarujúco. Navštevovali najlepšie školy, veľa cestovali, v mladosti bolo o nich postarané. Boli usmerňovaní a financovaní spôsobom, aký Frank nepoznal. Tieto rozdiely im nemal za zlé. Práve naopak. Túžil byť pohltený Drewovcami, stať sa jedným z nich. Bol pripravený milovať Roya a Martine, starého Everetta a babku Mamie, armádu modrookých bratrancov a sesterníc, ktorí sa schádzali v Trure každé leto. (Iba bratrancov a sesternice od Drewovcov nikto nepozýval, a dokonca ani nehovoril s vetvou zo strany Mamie, broussardovskou čvargou.) No Frank, ktorý pochádzal z časti sveta, kde ľudia nerozprávali uhladeným východným dialektom–, nebol Drew a nikdy ani nebude. Ak mal niekedy v tomto ohľade nejaké ilúzie, už dávno sa vyparili. Teraz sa Frank považoval za šťastlivca, ktorý bol oslobodený od rodinných neuróz, ktoré pripadali byť vrodené: Paulettina prudéria, Martinina zatrpknutosť, Royova lenivosť a pocit vlastnej dôležitosti. Ich mimovoľná nápadnosť a absurdná úcta voči drewovskému menu, ktoré už neznamenalo pre zvyšok sveta absolútne nič, pokiaľ malo vôbec niekedy význam. Pre šikovnejšieho a usilovnejšieho Franka, ktorý si musel všetko v živote oddrieť, bol úspech človeka, akým bol Roy Drew, urážkou.

Ozvala sa siréna. Loď sa za hlasného hukotu motora priblížila k brehu. Frank vstal a čakal. Nemalo význam bojovať s touto chaotickou ľudskou masou, ktorá sa chystala vystupovať z lode. Konečne vykročil na mostík a zbadal Paulette, ktorá naňho kývala z davu.

„Frank, tu som!“ Mala oblečené šaty námorníckej modrej farby, ktoré jej priliehali k pásu. Jej holé ramená boli biele ako mlieko. Viacero hláv sa otočilo, aby si ju obzrelo. Stávalo sa to často a ešte stále ho to vzrušovalo. Moja žena, pomyslel si hrdo. Moja žena.

„Ahoj,“ pozdravil a zovrel ju do náručia. Voňala morským vzduchom a Coppertone. „Kde sú deti?“

„Povedala som Martine, že sa stretneme na pláži.“

„Mám lepší nápad.“ Frank ju vášnivo pobozkal na pery. „Poďme niekam.“

„Neblázni.“ Spravila krok dozadu a uhladila si šaty na bokoch. „Všetci už na nás čakajú. Scotty sa ide zdivieť. Celé dni nepočujem nič iné, len oci, oci.“

Podala mu kľúče od auta. Frank vždy šoféroval, keď boli spolu. Neviezla ho už roky- rokúce od desivej jari, keď ju učil šoférovať. Takto to obom vyhovovalo viac. Keď sedel na sedadle spolujazdca, Paulette bola z neho nervózna a tento pocit bol vzájomný. Jej štýl jazdy sa dal porovnať so svišťaním sanitky a tiež k nemu patrilo skákanie na brzdu pri každom oranžovom svetle. Pred rokom mu na jeho zhrozenie rozbila na totálku úplne nový Saab 97, auto, ktoré Frank miloval ako žiadne iné. Odpustil jej okamžite a bol vďačný, že sa jej nič nestalo, ale skon tohto auta ho stále mrzel. Príležitostne ho v snoch šoféroval až do konca života.

Na ceste do Trura ho poinformovala o udalostiach týždňa. Martine zobrala deti na ryby. Budúci týždeň, ak to počasie dovolí, Roy sľúbil, že sa preplavia na ostrov Martha´s Vineyard loďou Mamie Broussard. Medzi Charlotte a Scottym, ktorý bol ešte roztatárenejší ako doma, vzniklo niekoľko škriepok. Franka už unavovalo počúvať neustále sťažnosti. A čo si čakala? Je to predsa chlapec, preboha, mal chuť povedať.

Namiesto toho sa opýtal: „Ako sa stravuje? Sleduješ jeho príjem cukru?“

Odbočila na prašnú cestičku, ktorá viedla do Kapitánskeho domu – ukážkový príklad drevenej architektúry východného pobrežia a podľa Franka monument svokrovej finančnej nešikovnosti. Pred storočím patrili Drewovci vďaka jednému predkovi, ktorý nahromadil veľký majetok, medzi jedny z najbohatších rodín v Amerike. Starý kapitán pomáhal budovať železnicu z Tauntonu do Providence a vlastnil nehnuteľnosti – nábrežnú plochu na ostrove Vineyard a obrovský dom na Beacon Hill –, ktoré mali teraz miliónovú hodnotu. Menšia suma pre každého z nich, ak by si to jeho potomkovia jednoducho ponechali, ale Paulettin otec, ktorý sa už narodil do bohatstva, jednoducho nevedel sám zarobiť žiadne peniaze. Everett rozpredal rodinný majetok kus po kuse a zisk prešustroval v sérii katastrofálnych investícií. Ev medzičasom odišiel na dôchodok na Floridu a jeho právnická firma sa dostala do rúk Paulettinho brata Roya, ktorý bol ešte menej principiálny ako jeho otec a podľa Franka aj menej kompetentný. Dom v Trure bol posledný významný majetok Drewovcov. Frank sa domnieval, že do roka sa prekĺzne cez Royove prsty.

Vystúpili z auta a vyšli hore schodmi do prednej verandy, kde sedel Roy a fajčil cigaretu. Bol to vysoký, vytiahnutý chlapík s ustupujúcimi vlasmi a dlhým orlím nosom. Aristokratický nos vhodný na pozeranie zvrchu, pomyslel si Frank.

„Roy, tak si prišiel.“ Paulette objala brata. „Už sme si začínali robiť starosti.“

Roy podal Frankovi ruku. „Dobrý nápad ísť loďou. Premávka bola strašná. Vitaj.“

Frank sa uškrnul. Vitaj ho rozladilo. Bol to Royov spôsob, ako mu pripomenúť, kto o niekoľko rokov zdedí dom. Paulette bola vždy otcov miláčik, ale Roy bol jediný syn a u Drewovcov tradícia vždy pretromfla city. Roy bol už teraz nespravodlivo zvýhodňovaný, keď sa stal partnerom vo firme ako tridsaťročné šteňa. Odkedy Ev odišiel do dôchodku, Roy sa staral o financie rodičov, ich majetok. Frank si vedel predstaviť, ako si ich Roy diskrétne ulieval na vlastný účet, aby pokryl náklady na nový mercedes, nekonečnú údržbu svojej lode. Kým starý muž umrie, jeho závet už nebude mať žiadnu cenu. Roy už bude mať leví podiel uložený bokom.

Roy mu ponúkol cigaretu. „Nie, vďaka,“ odmietol Frank. Radšej by si s tým mal prestať, inak tu nebudeš dosť dlho na to, aby si si užil dedičstvo mojej ženy, pomyslel si.

„Ako ide advokácia?“ rázne sa opýtal.

„Čo ti poviem, mali sme skvelý rok.“ Roy sa oprel v kresle a vystrel si chlpaté nohy. Mal oblečené šortky siahajúce iba po vrch stehien. Nie je nič ošklivejšie ako mužské nohy, vírilo Frankovi hlavou.

„To rád počujem,“ povedal a potľapkal Roya po pleci. „Dobré pre teba.“ Splnil si povinnosť a odišiel za Paulette do kuchyne, kde Royova na kosť vychudnutá žena balila piknikový kôš. „Ahoj, Anne,“ bozkal ju na líce. Tak ako aj jej manžel páchla cigaretovým dymom. „Kde sú deti?“

„Martine ich zobrala na pláž.“ Anne zabalila pol tucta sendvičov do voskového papiera. „Tiež tam práve idem.“

„Kde je Mimi?“ opýtala sa Paulette.

„Odišla na stretnutie s kamarátkou zo školy. Jej rodičia majú dom vo Vineyarde.“ Anne vrátila studený nárez do chladničky.

„To je škoda.“ Paulette sa rozžiarená obrátila k Frankovi. „Z Mimi rastie úžasná mladá žena. Je mi ľúto, že ste sa nestretli.“

„Tiež ma to mrzí,“ povedal Frank, hoci Royove deti nevidel už niekoľko rokov a, pravdupovediac, nikdy si nevedel poriadne zapamätať ich mená. Myslel na prázdny dom, tichú prednú spálňu: zriedkavá príležitosť, aby bol na Cape sám so svojou ženou.

„Idem si po plavky,“ riekla Paulette.

Frank sa na ňu pozeral, ako vystupuje hore schodmi. „Stretneme sa tam,“ oznámil Anne. „Nemá význam na nás čakať.“

Pri spálňových dverách chvíľku počkal. Ťažké roky manželstva ho naučili, že načasovanie bolo zásadné. Ak vyčkal, kým sa vyzlečie, bola šanca na áno väčšia. Otvoril dvere.

„Frank!“ Paulette stála v strede izby nahá ako novorodenec. Práve sa chystala obliecť si plavky. „Niekto môže byť na chodbe. Vážne by si mal klopať.“

„Nikto tu nie je.“ Podišiel a pritiahol si ju k sebe, skôr než sa stihla zahaliť. V jej ramenách cítil napätie, nie bolo ešte stále možné.

„Anne a Roy čakajú dole.“

„Neboj, povedal som im, že prídeme neskôr.“

Pocítil, ako sa v jeho náručí uvoľnila. Čakal na tento signál. „Chýbal si mi,“ vyslovila slabým hlasom, akoby sa priznala k previneniu.

„Chcem ťa vidieť.“ Vždy sa milovali potme. Vidieť ju nahú za denného svetla bola zriedkavosť. Uzrieť jej drobné bradavky, bujné tmavé ochlpenie.

Trochu hrubo ju položil na posteľ. „Myslel som na to celý týždeň.“

Frank išiel za svojou ženou po pláži nekonečné míle obťažkaný chladničkou, slnečníkom a dvomi plážovými stoličkami. Nohy sa mu ponárali do mäkkého piesku. Ako už vedel z predchádzajúcich skúseností, zajtra ráno bude mať silné bolesti chrbta.

„Čo tak tu?“ navrhol a chladničku položil do piesku.

Paulette si zakrývala oči pred slnkom a ukázala smerom k vzdialenému ružovému slnečníku „Tu nie, tam.“ Podobne ako všetci Drewovci mala neústupné predstavy o tom, aké by malo byť vhodné miesto na leňošenie na pláži. Prinútila ho kráčať po horúcom piesku pätnásť alebo dvadsať minút a potom si vybrala miesto, ktoré bolo z Frankovho pohľadu na nerozoznanie od iných.

Vliekli sa ďalej. Frankovi stekal pot z čela rovno do očí. Ponad hlavy im preletelo malé lietadlo, za ktorým visel reklamný nápis: SULLYHO MUŠLIA BÚDA, NAJLEPŠIE JEDIVO NA CAPE.

„Tu,“ povedala Paulette konečne. „Tu je to perfektné.“

Frank zúrivo zapichol slnečník do piesku. Pohŕdal plážou. Slnko neobľubovalo jeho pehavú pokožku, zvyčajne očervenel, potil sa a túžil po drinku. Prines si knihu, navrhovala mu Paulette. Zdriemni si. Z čítania na slnku ho však rozbolela hlava a Frank si nedával šlofíka, odkedy vyrástol z plienok. Namiesto toho trávil hodiny ničnerobením. Táto nečinnosť mu spôsobovala takmer fyzické muky. Prečo Paulette trvala na tom, že ho bude mučiť takýmto spôsobom a aké zadosťučinenie jej prinášalo jeho väznenie a privádzanie ho do nepríčetnosti pasivitou a nudou, nepochopil nikdy.

Rozložil plážové stoličky a postavil ich pod slnečník. Lenže jeho námietky sa netýkali iba nudy. Bol to samotný oceán, ktorý neznášal. Prekážala mu jeho hučiaca nekonečnosť. Všetko dáva do perspektívy, vravievala občas Paulette, a to bol presne aj Frankov názor. Nechcel, aby mu bola pripomínaná jeho bezvýznamnosť, krátkosť života, malichernosť jeho obáv. Čo za blázna by chcel na to myslieť?

„Ahojte!“ zvolal známy hlas. „Sme tu.“

Jeho švagriná Martine im bežala naproti. Jej územčisté telo oblečené v triezvom modrom kostýme pôsobilo fit a bezpohlavne. Frank vstal, aby sa zvítali. Nemohol si spomenúť na žiadnu inú ženu, ktorá by mala nahá v jeho blízkosti naňho taký slabý účinok.

Paulette si sadla na deku a zamávala Scottymu a Gwen, ktorí mokrí a s modrastými perami sedeli pod pásikovaným dáždnikom zabalení do osušiek. Zakryla si oči pred slnkom „Kde je Billy?“

„Išiel na bicykli do Provincetownu,“ povedala Martine. „Je to okej, však?“

Paulette sa zamračila „Na diaľnici je dosť veľká premávka. Frank, myslíš si, že sa mu nič nestane?“

„Neblázni. Vie sa o seba postarať.“

„Ocko!“ skríkla Gwen a rozbehla sa mu oproti. Ďalšie, vyššie dievča išlo za ňou.

„Ahoj, chrústik!“ zavolal. „Aká je voda?“

„Studená!“ Schmatla ho okolo pása. Mokrú hlavu si oprela o jeho tričko. „Páčia sa ti moje nové plavky?“

„Sú úžasné.“ Zobral ju do náručia. Ružové bikiny vyzerali na nej rozkošne, vrchný diel bol približne na mieste budúcich pŕs. Jedna jeho polovica sa trochu zošuchla a odhalila ružovú bradavku. Plavky opatrne potiahol späť na miesto.

„Zlatko, spálila si sa,“ Paulette sa načiahla za taškou po zinkovú masť. „Natri si tým nos.“

„Tiež by som sa mal natrieť,“ skonštatoval Frank. Úbohé dieťa zdedilo jeho typ pokožky. Zobral tubu z Paulettiných rúk, trošku masti si naniesol na nos a natrel aj Gwen. Chichotala sa od radosti.

„Ahoj, strýko Frank,“ povedalo druhé dievča, ktoré sa k nim pripojilo.

„Ahoj.“ Frank sa nahol a pobozkal ju. „Myslel som si, že si išla do Vineyardu.“

„Tam sa vybrala Mimi,“ rieklo dievča. „Ona a jej sprostá kamarátka.“

„Och, Charlotte.“ Takže to je tá mladšia v Gweninom veku. Pozoroval ich, ako stáli jedna vedľa druhej. Charlotte mala rovnako ako Gwen oblečené bikiny, tie jej však vypĺňali malé prsia. Jej ramená boli na úrovni Gweninej hlavy.

„Je mi zima,“ oznámila Gwen s drkotajúcimi zubami. „Ocko, ideme si ľahnúť na osušku.“

Pozeral sa, ako vyliezli na dunu. Gwen kráčala na zavalitých nohách. „To je Charlotte?“ opýtal sa manželky, ktorá mala nos zaborený v románe od Willy Catherovej. „Má dvanásť rokov? Ako Gwen?“

„Charlotte je o tri mesiace mladšia. V decembri bude mať trinásť rokov.“ Paulette otočila stranu.

Vietor sa náhle zmenil a priniesol chlad. Frank vedel, už to nemohol nevidieť, že niečo nie je v poriadku.

Premávka na ceste do Provincetownu bola svižná. Billy išiel opatrne s očami nalepenými na spätnom zrkadle. Bol zodpovedný cyklista. Držal sa na pravej strane a pred odbočením dal vždy znamenie. Väčšina vodičov ho zďaleka obišla, ale občas sa našiel nejaký bezohľadný idiot, ktorý rachotal za ním, vytruboval alebo blikal prednými svetlami. Začínal chápať, že svet je plný takýchto ľudí – agresívnych chrapúňov. Raz za čas zaplatia za svoje správanie, ale väčšinou to tak nie je. Väčšinou sú majiteľmi spoločností, dominujú v športových tímoch a kandidujú za prezidenta. Idioti prakticky vládnu svetu.

Bola to jedna z tých vecí, ktoré vravievala teta Martine. Žiadny dobrý skutok neostane nepotrestaný alebo: Bláznom patrí svet. Začínal rozumieť, že je to pravda. Minulá futbalová sezóna mu dala riadne zabrať. Tréner Dick, čo bolo, mimochodom, jeho skutočné meno, sa na ňom vozil každý jeden tréning. Mal zlú sezónu a ty si jeho obetný baránok, vysvetľoval dosť neúspešne Billymu otec. Nikdy nedovoľ, aby si z teba niekto urobil obetného baránka.

Ako sa to dá?

Ty už na niečo prídeš, odpovedal mu otec.

Lenže Billy neprišiel na nič. Ostávalo mu to len prečkať. Prvého júna mal školu Pilgrims Country Day oficiálne za sebou. Na jeseň pôjde do internátnej školy v New Hampshire, kde tréneri nebudú idioti. To mu sľúbil strýko Roy, ktorý chodil na Pearse pred sto rokmi a pravdepodobne netušil, o čom hovorí.

Billy odbočil z autostrády a zamieril na pláž popri rade malých domčekov. Minulú noc sa vybral do Provincetownu s matkou a Gwen. Scottymu nedovolili ísť, lebo podľa matky sa celý deň správal hnusne. Z Billyho pohľadu to znamenalo prehrabávanie sa v jedle, neslušné zvuky pri večeri a hnevanie Charlotte, ktorá si to podľa Billyho zaslúžila. Ukázalo sa, že Charlotte dokáže neskutočne liezť na nervy. Bolo mu ľúto Scottyho, ale bol rád, že bol od neho preč. Tento rok sa Scottymu ušlo vrchné lôžko poschodovej postele. Chrápal, prehadzoval sa a mrmlal zo spánku a Billyho zobudil asi desaťkrát za noc. Billy neznášal, keď musel mať s niekým spoločnú izbu. A jeho brat bol iba deväťročné decko.

V Provincetowne si dali zmrzlinu, Billy kornút čokoládovej s čokoládovým zdobením, Gwen jahodové frappé. Potom ich matka zaviedla do obchodu s názvom Outer Limits. Vo výklade mali plážové osušky, tričká a plavky. Zo stropu visela batikovaná hojdacia sieť.

Vrátime sa o chvíľku, povedala mu matka. Môžeš sa tu poobzerať, ale ostaň v obchode.

Billy sa prešiel po obchode. Pri pokladnici mali pod sklom výber zvláštnych fajok, ktoré stáli dvadsať dolárov za kus. Všimol si aj náušnice, náhrdelníky z mušlí, prstene, ktoré menili farbu podľa nálady nositeľa. Vzadu našiel stojan s pohľadnicami – National Seashore, provincetownský maják, veľryby, homáre, dievčatá v bikinách. Celý stojan bol venovaný fotografiám mužov v uniformách: policajtom, hasičom, vojakom v maskáčoch. Billy zobral jednu pohľadnicu a šuchol si ju do vrecka.

Kradol už dlho. Vždy to boli iba drobnosti – komiksy, vreckové nožíky, veci, po ktorých naozaj netúžil. V drogérii v Concorde, ani sám nevedel prečo, ukradol štyri tuby sekundového lepidla.

Pozrel sa ponad plece. Na svoje zhrozenie zistil, že k nemu prichádza predavač. Nikdy predtým ho nechytili a premýšľal, čo predavač urobí. Keď bol nervózny, chcelo sa mu cikať.

Ahoj, pozdravil predavač. Billymu pripomínal piráta. Na hlave mal omotanú modrú šatku a na pravom uchu sa mu hompáľala okrúhla náušnica.

Čo tu robíš? Tón jeho hlasu bol priateľský a vôbec nie výhražný. Nevidel ma, pomyslel si zmätene Billy.

Moja sestra si kupuje plavky.

Predavač sa usadil na roh malej vitríny. Bývate v Provincetowne?

Máme dom v Trure, odpovedal Billy.

Predavač pokývol hlavou smerom k bicyklu opretému o výklad. Je to tvoj bicykel? Alebo si prišiel na aute?

Priviezla nás moja mama. Mám iba štrnásť rokov.

Aha. Predavač sa postavil a letmo pozrel ponad plece. Myslel som si, že si starší.

Sú tu toalety? opýtal sa Billy.

Áno, ale nie pre zákazníkov. Na Commercial Street sú verejné.

Mhm. Billy sa obzrel smerom ku skúšobným kabínkam. Ak pani vyjde von z kabínky, povedzte jej, že budem hneď naspäť.

Toalety boli tmavé a veľmi páchli čistiacim prostriedkom, vlhkosťou a inými vecami, na ktoré nechcel ani myslieť. Billy si pamätal matkinu radu, aby sa nedotýkal ničoho okrem seba. O mikroorganizmoch mal prečítané slušné množstvo literatúry. Bežný záchod bol domovom miliárd vírusov, parazitov a baktérií. Pre Billyho to boli čosi ako ničomní zloduchovia, proti ktorým bojoval Batman v televízii. Predstavoval si ich zamaskovaných vo výstredných kostýmoch. Odporná salmonela. Hovienka obľubujúca escherichia, najnechutnejší organizmus, aký si dokáže predstaviť, samotná definícia špiny.

Stál pred pisoárom a robil, čo bolo treba. Zapínal si nohavice, keď začul hluk prichádzajúci z jednej z kabínok.

Dvere kabínky sa natriasali, akoby do nich niečo narážalo. Billy sa pozrel dole na zem. V kabínke stáli oproti sebe dva páry topánok. Dvere sa neprestávali triasť. Keď prestali, Billy sa otočil a utiekol.

O tom, čo videl, nepovedal nikomu. A komu by mohol? Jeho sesternica Mimi bola staršia a vedela toho oveľa viac ako on. Keď ju však zbadal doma tajne pašovať na verandu cigaretu, nedokázal jej povedať nič. A vlastne čoho presne bol svedkom?

Mal nejakú predstavu alebo to bol skôr len taký pocit. Nechal si ho pre seba.

Tentoraz Billy zaparkoval bicykel pred obchodom a vošiel dnu. Hľadal predavača – piráta –, ale službu malo už opálené dievča v tričku so zaväzovaním okolo krku. Bicykel priviazal o kandeláber a prešiel po ulici k toaletám, ktoré páchli cez deň ešte horšie. Dvere na všetkých kabínkach boli zatvorené. Spod jedných dverí videl trčať pár nôh. Muž sedel, nohavice mal stiahnuté na členkoch.

Billy si umyl ruky.

Muž vyšiel z kabínky. Bol starý a tučný a mal oblečené červené nohavice. Billy trochu odstúpil, aby mohol použiť umývadlo. Keď muž odišiel, Billy sa zadíval na svoju tvár v zrkadle. Rozmýšľal nad tým, prečo si predavač myslel, že je starší. Šestnásť rokov, mohol by už šoférovať.

Opäť si umyl ruky.

Práve si ich utieral do trička, keď vstúpil akýsi muž. Mal na sebe modrú policajnú uniformu a Billy si spomenul na pohľadnicu, ktorú ukradol v obchode.

Muž sa postavil k pisoáru a rozopol si nohavice.

„Na čo pozeráš?“ opýtal sa Billyho.

„Na nič.“ Hlas sa mu triasol od nervozity. Cítil, ako mu horí tvár.

Muž skončil a otriasol sa. „Nie si primladý na to, aby si sa tu potĺkal?“

„Mám šestnásť rokov,“ povedal Billy s búšiacim srdcom.

Muž sa naňho pozrel prísnym pohľadom. „Mohol by som ti narobiť problémy. Teraz vypadni, než si to rozmyslím.“

Bolo už neskoro večer, keď sa Frank konečne dočkal chvíle, keď mohol byť so ženou sám. Dovtedy sa stihol navečerať s deťmi, natrieť si spálené ramená Solarcainom a hádzať si so Scottym donekonečna frisbee. („Musíš ho uťahať,“ radila mu Paulette. „Dopekla, Frank, inak nebude spať.“) Pretrpel hodiny konverzácie so švagrom: príhody z plavieb, rybačiek, príbehy chlapských dobrodružstiev, v ktorých vystupoval Roy Drew ako hrdina. Frank kopol do seba štyri džiny s tonikom a pravidelne si presúval stoličku, aby bol v závetrí pred cigaretovým dymom smerujúcim od Roya. Ospravedlnil sa a vyšiel hore schodmi do spálne. Paulette bola v nočnej košeli. Odhrnula posteľnú prikrývku a všuchla sa pod ňu.

Pozrela sa naňho prísnym pohľadom. Zdalo sa, že tým chce povedať: Raz za deň je viac než dosť. Nech ti ani nenapadne, že si to zopakujeme.

„Musím s tebou hovoriť.“

Telo sa jej uvoľnilo, akoby bola ušetrená od trestu. Frank sa snažil prehliadnuť jej úľavu. Pozorne počúvala jeho slová. Potom na jeho prekvapenie iba jednoducho pokrčila plecami.

„Ach, Frank, vieš, že vždy bola malá na svoj vek.“

„Je to viac, než len to. Nevšimla si si to? Keď som ich videl s Royovou dcérou, nemohol som uveriť, že sú rovnako staré.“

„Všetci Gwenini spolužiaci sú od nej vyšší.“ Paulette to povedala s ľahkosťou. Možno tým nič nemyslela. Možno len Frank k tomu pridal podtext. Všimol by si si to, keby si bol lepší otec. Keby si bol aspoň niekedy doma.

„Nerobí ti to starosti?“ nástojil.

„Vôbec nie.“ V jej veku som bola taká istá. A stále som drobná. Ako moja matka a Martine. Všetky ženy v mojej rodine sú malé.“

„Má už takmer trinásť rokov. Nemala by byť už v puberte? Mali by jej začať rásť prsia, ochlpenie.“

„Môžeš byť tichšie?“ Paulette očervenela a začala šepkať rozčúleným hlasom. „Frank, viem o tom trochu viac ako ty. Tiež som bola kedysi dievčaťom. A tiež som sa vyvinula až neskôr.“ Zamračene sa usmiala. „Možno dopadne ako ja. Nebolo by to strašné?“

„Čo tým myslíš?“

„Viem, že dávaš prednosť kyprým ženám. Vždy som to vedela. To však neznamená, že s nami ostatnými nie je niečo v poriadku. Niektorým mužom sa páčia štíhle ženy. Dočerta, nie je to predsa lekárska diagnóza.“

„Prekrista, čo je s tebou?“ Zarazene na ňu vytreštil oči. „Dávam prednosť tebe. Oženil som sa predsa s tebou.“ Keď to vyslovil, vedel, že to nemalo význam. Nemalo význam hovoriť jej, že ju miluje, že ju chce, že si ju vybral spomedzi nespočetného množstva iných dievčat. Nemalo význam zmieňovať sa, že to bola ona, ktorá vravela vždy nie, ktorá ho pravidelne odstrkovala.

Zhlboka sa nadýchol. „Počúvaj, nehovoríme o tebe. Rozprávame sa o Gwen. Čosi nie je možno v poriadku. Z medicínskej stránky.“ Počkal chvíľu, kým si plne uvedomila, čo jej hovorí. „Myslím, že by mala zájsť za lekárom. Iba na kontrolu, aby sme sa uistili, že je všetko v poriadku.“

„K doktorovi s ňou chodím každý rok už odmalička.“ Paulettin hlas bol úplne pokojný. Bol to jeden z jej trikov – čím viac naňho tlačila, tým bola pokojnejšia. „A s Billym a Scottom. Frank, sú to úplne zdravé deti. Som dobrá matka.“ Zastavila sa. „Nedávno sa ukázalo, že som tiež rovnako dobrý otec.“

„Čo tým myslíš?“

„Frank, koľko matiek musí učiť svojich synov, ako sa holiť?“

Začervenal sa. Billy našiel jednu z Frankových žiletiek a porezal sa, keď sa pokúšal oholiť si páperie nad hornou perou. Frank bol mimo mesta na výročnom stretnutí v Cold Spring Harbor. Toto mu nebude nikdy zabudnuté.

„Vieš čo?“ spýtala sa zamyslene. „Zdá sa mi to byť ozaj zaujímavé.“ Vyzeralo to, že čaká na odpoveď.

„Čo?“ odvetil unavene.

„O zdravie našich detí sa zaujímaš jedine vtedy, keď ide o niečo sexuálne.“ Posledné slovo vyslovila s chrapľavým šepotom. Pomyslel si, že by to bolo komické, keby to nebolo smutné.

„Kto spomínal niečo sexuálne?“ Zabijem tú ženu, pomyslel si. Cítil, ako mu búši srdce a do rúk a nôh prúdi krv. Nie, ona zabije mňa. Odpočítava mi roky zo života.

„Frank, vždy si bol posadnutý sexom.“

Ohromilo ho, že to slovo vyslovila normálnym hlasom. Poznal svoju ženu, vedel, koľko úsilia ju to muselo stáť.

S hrdinským sebazaprením jej neodpovedal. Vychovali ho k tomu, že nesmie udrieť dievča, a to platilo aj v slovnej rovine. Už roky sem-tam nevravel, čo si myslel. Za celý život som nepoznal ženu s viac potlačenými pudmi.

Noc je pokojná a celý dom spí prerušovaným spánkom. V prednej spálni leží blízko vedľa seba pár v príliš malej posteli. Obaja cítia odpor k druhému telu, jeho horúcemu dýchaniu, vyžarujúcemu teplu. Muž uvažuje, že sa prešmykne von na prechádzku, ale bojí sa, že zobudí švagrinú, nevrlú strážkyňu hore na schodoch. Jeho žena predstiera spánok, potí sa v bavlnenej nočnej košeli. Je priveľmi nahnevaná, aby spala vyzlečená.

Dole, v spodnej časti domu, pochrapkáva ich mladší syn. Sníva o surfe, lietajúcom frisbee, psovi, ktorého mu nedovolia mať.

Jeho starší brat bdie na hornej prični a rozmýšľa nad čižmami na toaletách. Obnosenými kovbojskými čižmami so zložitým prešívaním a druhými čiernymi koženými, ktoré žiarili novotou.

Na verande pod sieťkami proti hmyzu spia sesternice hlbokým detským spánkom. Chladný vánok im bozkáva líca.

O rok bude dom predaný. Frank a Paulette McKotchovci budú komunikovať prostredníctvom právnikov. Pre túto rodinu je to posledné leto. Nič už nebude rovnaké.

1997
Diagnóza

Kapitola 1

Na Cambridge sa rýchlo sypal sneh, malé suché vločky, nesúmerné a divoké. Prvá búrka tejto zimy prišla nečakane. Frank McKotch mal zvrchník ešte stále v čistiarni. Obliekol sa podľa predpovede počasia, ktorá hlásila dážď. Rozhodným krokom prešiel cez ulicu, pokyvujúc dáždnikom, ktorý mu bol zbytočný, baloniak sa mu trepotal vo vetre. Cesta trvala dvadsať minút, čo bola významná časová strata, ale Frank bol presvedčený, že zlepší jeho produktivitu. Zrýchli mi dych, pomyslel si. Rozprúdi krv.

Jeho trasa pretínala kampus Massachusettského technologického inštitútu, v ktorom strávil väčšinu svojej kariéry. Pred piatimi rokmi zlákaný prísľubom finančných zdrojov a menšieho počtu prednášok súhlasil s funkciou v Grohlovom inštitúte, ale kampus, mohutné pravouhlé budovy usporiadané okolo štvorcového nádvoria, mu bol rovnako známy ako jeho obývačka. Hneď za nimi ležala korporátna centrála spoločnosti Protogenix, v ktorej Frank slúžil vo vedeckom poradnom zbore. Celé ráno strávil stretnutiami v malom tehlovom bunkri, ani si nevyzliekol sako. Teraz bolo v kampuse cítiť vo vzduchu prázdniny. Semester sa skončil a premávka bola zreteľne menšia. Študenti pobehovali v páperových bundách a popíjali kávu z vysokých papierových pohárov. Vyrastení chlapci vo vetrovkách s jarmulkami a okuliarmi, vyziabnuté deti ťahajúce ťažké batohy. „Profesor McKotch!“ zakričal cez ulicu akýsi chlapec. Frank zdvihol ruku na pozdrav. Mnoho z jeho bývalých študentov bolo ešte stále v kampuse ako doktorandi, výskumní asistenti alebo postgraduálni štipendisti. Kolotoč štúdia a akademickej lopoty, v ktorom mohol mladý vedec lietať dlhé roky.

Boli to tie najlepšie mladé vedecké mozgy z celého sveta – z päťdesiatich štátov, stoviek krajín, zo známych aj, ako sa niekedy zdalo Frankovi, ešte neobjavených planét. Za roky už učil saudských princov aj zázračné deti, synov kamionistov, štvorhviezdičkových generálov, baníkov z diamantových baní, sovietskych disidentov. Mal svojich študentov rád a vychutnával si ich úspechy. Rovnako ho však rozčuľovalo a vlastne úplne zbytočne, že títo skvelí mladí muži boli po fyzickej stránke takými poľutovaniahodnými exemplármi. Otrasné účesy, chabá muskulatúra, akútne prípady cystického akné. V devätnástich rokoch bola už polovica z nich pupkatá, zvyšok vyzeral vyslovene vyhladovane. Atléti boli ojedinelí. Najhorúcejší zápas v kampuse bol výročná Integrálová včielka, počas ktorej sa mladí géniovia stretli zoči-voči, aby horúčkovito riešili rovnice. Študentiek bolo iba zopár a zdalo sa ich byť ešte menej. Tuctové Aziatky diskrétne oblečené v nelichotivých odevoch, ktoré pôsobili takmer bezpohlavne. Nedalo sa takmer uveriť, že niekoľko míľ na západ dievčatá z Harvardu predvádzali svetre, opálenie, vysoké čižmy, ktoré objímali nohy ako kožené rukávy. Keby ste tak ako Frank chodievali cez Kendall Square tridsať rokov, takmer by ste zabudli, že na svete existujú aj ženy.

Do Grohlovho inštitútu prišiel za osemnásť minút, jeho nový rekord. Prešiel popri výťahu a vyšplhal sa cez tri poschodia do svojho laboratória. Bolo to malé cvičenie, ktoré praktizoval už roky, súčasť jeho denného režimu na udržanie kondície. Kľuky a sklápačky, víkendy na bicykli. Vo dverách do jeho študovne visela tyč na zdvihy. Mal päťdesiatdeväť rokov a jeho pás stále nezhrubol. Cez opasok mu neprevísalo žiadne nadbytočné sadlo.

Od svojho príchodu sledoval jednu zo svojich sekretárok, Betsy Bairdovú. Vykročila z výťahu s taškou z potravín v náručí. Bola to malá energická žena s nalakovanými vlasmi a naširoko namaľovanými perami.

„Chľast,“ vysvetľovala. „Sú Vianoce, pamätáš? Tvoj tím je smädný.“

Išiel za ňou na recepciu, ktorú niekoľko z mladších zamestnancov, medzi nimi päť doktorandov a osem postdoktorandov, vyzdobilo červenými svetlami a reťazami. Vo Frankovej kancelárii sa Margit Lindgren usadila na stôl s fľašou piva v ruke. Bola príliš vysoká, mala rovnako ako Frank meter osemdesiatpäť, aby v tejto polohe vyzerala elegantne. Margit viedla vlastné laboratórium na prvom poschodí, ale často zavítala na návštevu na štvrté.

„Začali sme bez teba,“ povedala. „Kde si bol?“

Pritiahol si stoličku. „Protogenix. Správna rada.“ V diaľke zazvonil telefón. „Bože, nie zase!“

„Chudák Frank,“ povedala Margit. Jeho odbočka do komerčnej vedy im poskytla materiál na celé hodiny debát. Na základe toho, čo jej rozprával, Margit považovala manažérsky tím v Protogenixe za hordu lúpežných Hunov. S týmto názorom súhlasil. Jej reakcia na jeho historky – horlivá solidárnosť a nemé zdesenie – ho hlboko uspokojovala.

Vo dverách sa ukázala hlava Betsy Bairdovej. „To je zase Neil Windsor.“

„Som stále v Protogenixe.“

„Volal tam. Povedali mu, že si už odišiel.“

„Povedz mu, že som sa ešte nevrátil. Nevieš, kde som.“

Betsy zmizla a Margit si odpila piva. „Neil Windsor?“

„Starý priateľ. Vlastne spolužiak. Je v meste na pár dní.“

„Nechceš sa s ním stretnúť?“

Frank pokrčil plecami. „Teoreticky chcem. No zajtra príde Gwen.“ Bola to slabá výhovorka. Na návštevu svojej dcéry sa nepotreboval pripravovať. Jedli v reštauráciách. Zriedka používaná hosťovská bola čistá ako laboratórium.

„Windsor. To meno mi je známe.“

„Pracuje v Stanforde,“ odvetil Frank nonšalantne.

„Ach, ten Windsor. Videl si jeho článok v Nature?“

„Samozrejme,“ odpovedal Frank. Nové vydanie prišlo včera. Načasovanie bolo zjavne náhodné – článok bol predložený už pred mesiacmi –, ale zdalo sa byť vypočítané s tým cieľom, aby ho čo najviac rozčúlilo.

„A, samozrejme,“ pokračovala Margit, „Akadémia.“

Frank zamračene prikývol. Tak ako vždy v apríli netrpezlivo čakal na vymenovanie nových členov Národnej akadémie vied. Tých niekoľko málo, ktorí boli zvolení, patrilo medzi špičku v matematike a technike, astronómii a fyzike, biológii a medicíne. Z ich radov vyšiel každých pár rokov nositeľ Nobelovej ceny. Frank si užil úspech v dostatočnej miere, bol oceňovaný a oslavovaný, získaval granty a bol členom významnej výskumnej inštitúcie. V MIT mal pozíciu istú, ale z nejakého dôvodu mu Akadémia unikala. Výberový proces bol zdĺhavý a ťažkopádny: vedcov nominovali ich sekcie a potom volili oddelenia. Franka pred niekoľkými rokmi požiadali, aby predložil životopis a zoznam publikácií. Každý rok si potom predstavoval, ako si jeho meno prerazí cestu medzi nominantov. Bol si istý, že tentoraz mu to vyjde. Namiesto toho sa medzi nich dostal Neil Windsor. Margit, ktorá o tomto všetkom vedela, mu stisla plece.

„Kedy príde Gwen?“ opýtala sa.

„Gwen a Billy.“ Usmial sa a potešil, že zmenila tému. „Podarí sa im prísť už o deň skôr. Zajtra poobede majú pristáť a budem s nimi celý večer. K ich matke pôjdu v stredu.“ Návšteva bola pre Franka a jeho dcéru každoročnou tradíciou. Billy sa k nim však už roky nepripojil. Scott, najmladší Frankov syn, neprišiel nikdy.

„Priveď ju do labáku,“ povedala Margit. „Rada Gwen znovu uvidím.“

„Poteší sa.“ Frank zaváhal. „Určite sa u nej vôbec nič nezmenilo. Stále vedie rovnaký život.“

Margit pokrčila plecami. „Prečo by mala niečo meniť? Má rada svoju prácu a svoj život.“

„Robím si starosti, že je osamelá.“

Margit sa naňho dlho zadívala. „Byť sám neznamená byť osamelý. Billy je tiež nezadaný. Robíš si starosti aj oňho?“

Frank sa usmial. Dobre vyzerajúci Billy nemal nikdy nedostatok priateliek. Na Princetone chodil s úžasnou temperamentnou Lauren neviemakou či ďalšou blondínkou peknučkou ako obrázok z prvej strany magazínu. Billy si už priateľky domov nevodil – postarala sa o to Paulette –, ale kardiológ z New Yorku s jeho výzorom si má určite z čoho vyberať. „Skutočne pochybujem, že by bol Billy osamelý,“ povedal s nádychom hrdosti v hlase.

„Hlupáčik, nehovorím o sexe. Myslím emočnú blízkosť.“ Margit dopila pivo a položila fľašu nabok. „Billy neustále pracuje, rovnako ako aj Gwen. Obaja robia to, čo majú radi.“

„To je možné,“ povedal, hoci to, samozrejme, nebolo to isté. Billy vídal pacientov päť dní v týždni. Mal množstvo ľudského kontaktu, zatiaľ čo Gwen trávila mladosť v podzemí múzea katalogizáciou reliktov. Čo to bol za život? Gwen nebola nikdy spoločenská a v dôsledku svojej práce sa stala ešte uzavretejšia. Neznámym ľuďom pripadala zvláštna. Dokonca aj medzi rodinou bola rezervovaná a tvrdohlavá, dokázala mlčať celé hodiny. O svojom súkromí neprezradila nič. Vždy pôsobila dojmom, že si svoje názory necháva radšej pre seba. Občas mal Frank pocit, že si ho zobrala do hľadáčika z antropologického hľadiska. Podčiarknuté, zhrnuté, jeho dcéra nebola jednoduchá spoločnosť, a keď v stredu poobede odišla z Cambridgea, pocítil previnilú úľavu. Margit však mala Gwen skutočne rada a jej mnohé výstrednosti sa jej zdali úplne pochopiteľné. Frank iba predstieral, že je to tak. A Gwen, ktorú nebolo ľahké oklamať, to vedela rozoznať.

„Máš pravdu,“ povedal Frank. „Gwen sa má dobre. Občas mi to pripomeň.“

Zobral fľašu, ktorú mu ponúkla Margit, a spoločne mlčky popíjali. Boli si blízki už roky, odkedy Margit prišla do MIT. Navonok to bolo nepravdepodobné priateľstvo. Frank bol prirodzený učiteľ, šarmantný a extrovertný v triede, milovaný študentmi, ktorým veľkoryso venoval svoj čas. Udržiaval kontakt s tuctami bývalých postdoktorandov, písal odporúčacie listy, rozdával rady. Pred pár rokmi ho jeho tím prekvapil a pripravil mu večierok na narodeniny, búrlivú oslavu ako pre celebritu, ktorej vrcholom boli vtipné prípitky, láskavé doberanie na Frankov účet. Bol to presne druh stretnutia, aké mal rád. Po dlhých rokoch sa prvýkrát opäť cítil ako otec.

Jeho nadšenie pre učenie nešlo Margit do hlavy. Pre ňu predstavovala učebňa mučiareň. Požiadavky študentov ju vyčerpávali. Dokonca aj jej postdoktorandi museli súperiť o jej pozornosť. Z laboratória sa každý deň vykrádala ako hviezda, ktorá sa snaží vyhnúť paparacom. Garbo z Grohlu, robil si Frank často žarty. Boli rovnako starí, obaja rozvedení s dospelými deťmi. Páčili sa im rovnaké filmy a rovnaké knihy. Polovica zväzkov vo Frankovej štúdii mala na predsádke Margitino meno. Každý rok si spoločne rezervovali abonentku do Huntingdon Theatre. Raz na predstavení Slečna Júlia natrafili na študentku, ktorá sa páčila Frankovi. Peknú Indku, ktorú učil predchádzajúci semester. Predpokladala, že Margit je jeho manželka. Obe ženy sa na tomto omyle zasmiali, ale Frank bol bez slov. Moja manželka? ostal v nemom úžase. Ona je predsa veľmi stará.

Od Betsy Bairdovej alebo Ursuly, laboratórnej techničky, počúval, že Margit je atraktívna. Hovorili to vždy ženy v strednom veku. Obdivovali jej štíhlosť a vyšportované nohy. Neprekážalo im – prečo by malo? –, že mala plochý zadok a žiadne prsia. Margit mala sivé vlasy ostrihané nakrátko ako muž, nosila výrazné červené alebo purpurové okuliare s hranatými rámami. Do divadla sa obliekala rada dramaticky – dlhé sukne a hodvábne šály. Mnohí sa za ňou otáčali pri šušťaní všetkej tej látky, ale Frank nie. Ak by bol nútený, nazval by ju peknou.

Jeho bývala žena Paulette nebola pekná. Ako dievča, ako mladá žena bola absolútna kočka. Vtedy na začiatku šesťdesiatych rokov ju často prirovnávali k Jacqueline Kennedyovej. Bola to ďalšia tmavooká krásavica vyžarujúca eleganciu a privilegovanosť. U Paulette sa toto vyžarovanie vekom stratilo. Keď ju pred tromi rokmi videl naposledy, jej pleť vyzerala krehká a zošúverená. Jej tvár mu pripomínala rozdrvený kvet. No jej zovňajšok stále vyžaroval čosi sexi, hlboko iritujúcu ženskosť. Na Billyho promóciách na medicíne sledoval, ako ju ich syn predstavil pár profesorom a títo starí chmuľovia v jej prítomnosti ihneď ožili. Paulette mala takýto vplyv na mužov dokonca aj vtedy, keď už bola za zenitom.

„Frank?“

Zrak zdvihol až prirýchlo. Ten zamatový hlas, vrúcny a hrdelný. Jeho uši boli zvyknuté na jeho frekvenciu. Keď pracoval do neskorých hodín vo svojej kancelárii na štvrtom poschodí, prisahal by, že ju počuje až z ulice.

„Máš chvíľu?“ Cristina Spiliotes, jedna z jeho postdoktorandiek, stála vo dverách s pohárom v rukách.

„Ospravedlň ma,“ povedal Frank Margit. Vstal a nasledoval Cristinu po chodbe. Dnes mala oblečenú tenkú blúzku baklažánovej farby, horné tri gombíky rozopnuté. Zvyčajne ich mávala rozopnuté dva. Tri gombíky si nerozopla už mesiace.

„Čo sa deje?“ Po mesiacoch trénovania to bola jeho druhá prirodzenosť: pohľad zafixoval na jej nos a plecia, nie na zmyselné pery, zamatovú pokožku dekoltu.

„Mám hotovú pracovnú verziu mojej práce,“ povedala nenútene a podala mu fascikel. „Môžeš sa na to pozrieť?“

„Počkaj, počkaj. Nezdá sa ti, že je to trochu hŕŕ?“ Zhovievavo sa usmial, hoci bol udivený jej smelosťou.

Odohnala jeho námietku. „Samozrejme, máš pravdu. Ešte na tom treba popracovať. Len chcem byť pripravená, keď na to dozreje čas.“ Opäť mu podala fascikel. „Môžeš?“

Frank zažmurkal. Ambiciózni doktorandi neboli preňho žiadnou novinkou. V priebehu svojej kariéry ich preňho pracovali tucty. Pred mnohými rokmi bol tiež jedným z nich. Lenže Cristina bola iná. Jej ambície prebíjala nebotyčná arogancia. Alebo to tak Frankovi aspoň pripadalo.

„Možno si nájdem čas cez sviatky,“ povedal. „Nič nesľubujem, ale hádam sa na to pozriem.“

„Viem, že je to skoro, ale rada by som vedela, čo si o tom myslíš.“ Podala mu fascikel, pričom sa dotkla jeho ruky. „Ďakujem.“ Jej prsty boli prekvapivo teplé, jej oči zamatovo hnedé ako oči srnky.

„Nemôžem sľúbiť, že sa k tomu dostanem,“ zopakoval.

„Samozrejme,“ súhlasila. „Vieš, pre každý prípad.“

Vo Frankovom laboratóriu pracovala vyše roka a každý deň bol tortúra. Zamestnal ju len tak z rozmaru, jeho úsudok bol zastretý samotou, pochybnosťami a zúfalstvom. Deena Maduxová, ktorá bola šesť rokov jeho priateľkou, ho opustila pre prácu s definitívou v Berkeley. Pred dvadsiatimi rokmi zúfalo túžila po deťoch, v Cambridgei by ju udržala iba žiadosť o ruku. Keď však neprišla, ukázala sa aj so sťahovacím autom. Dom a nábytok boli Frankove, ale Deena kúpila koberce a závesy, poťahy a deky, dekoratívne vankúšiky. Teraz si všetko zobrala so sebou. Miestnosti boli zbavené všetkého, čo bolo mäkké.

Miestnosť sa bez nej ozývala. „Buď chvíľu sám,“ radila mu Margit. „Bude to pre teba dobré.“ Lenže bez Deeny vedľa seba sa mu spalo zle. Ženská spoločnosť bola preňho nutnosťou ako voda alebo kyslík. Nikdy nežil ako mních a bol už pristarý, aby s tým začínal.

Všetci zadaní priatelia mu dohadzovali schôdzky. Ženy mali okolo päťdesiat alebo o trochu menej – v každom prípade presiahli vek, keď by boli ochotné dožadovať sa niečoho, čo Frank nebol pripravený poskytnúť. Bola tu profesorka z Harvardu, vegetariánska šéfkuchárka, ekonómka pre krajiny tretieho sveta z Kennedy School of Government. Nie jedna, ale hneď dve duchovné, metodistická farárka a reformná rabínka. Úspešné, sofistikované, až absurdne dobre vzdelané ženy. S každou sa stretával niekoľko týždňov alebo mesiacov. Platil im večere, masíroval chrbty, chodil na kurz toskánskej kuchyne v Cambridgeskej večernej škole. Vyskúšal kolieskové korčule a snežnice, išiel na bowling, brázdil po pouličných trhoch a, bohuchovaj, po brimfieldskom trhu so starožitnosťami, kde tesne unikol trápnemu stretnutiu so svojou exmanželkou. Šesť mesiacov do roka si užíval množstvo zábavy stredného veku. S výnimkou vegetariánskej šéfkuchárky mal všetky tieto ženy nesmierne rád. Bozkával ich a objímal. Lenže na jeho zdesenie, netúžil po nich.

Jeho penis – dovtedy taký hyperaktívny, že ho niekedy dokázal priviesť do problémov – bol teraz nehybný a trucoval. Ako náladový tínedžer chcel, aby mu všetci dali pokoj. Ženy tomu, samozrejme, nerozumeli. Pokúšali sa to zmeniť. Po piatich stretnutiach bez sexu Rabbi Kleinmanová navrhla víkend v hoteli v New Hampshire. V izbe bola vírivka a tiež fľaša šampanského na účet hotela. Nebol tu televízor. Frank zatlačený do kúta obšťastnil Rabbi Kleinmanovú dvakrát za deň. V upršaný víkend na vidieku v New Hampshire sa aj tak nič iné nedalo robiť. Dvakrát sa mu v polotvrdom stave podarilo do nej vniknúť. Predstierala uspokojenie. Pri ceste naspäť si spievali s rádiom piesne od Beatles. Dni sa míňali. Nakoniec mu poslala e-mail: dáva sa opäť dokopy s bývalým manželom. Poblahoželal jej pokorený a vďačný, že sa nemusia opäť vidieť.

Ak bol jeho penis v depresii, možno na tom bol rovnako aj zvyšok. Nebolo to nepravdepodobné. V práci bol pod tlakom (hoci to nebolo nič nezvyčajné, pod tlakom bol tridsaťpäť rokov). Deenin zradný odchod ho zranil hlbšie, ako si uvedomoval. Depresia môže zasiahnuť každého: tínedžera či dvadsaťročného mladíka. Vek s tým nemá nič spoločné. A pomocou nových liekov na báze sérotonínu, ktoré zaplavili trh, sa jeho stav mohol liečiť racionálne, bez poníženia, ktoré musel trpieť pred rokmi v posledných dňoch manželstva, keď ho Paulette ťahala k terapeutovi. Ak sa dalo veriť časopisu Time, každý druhý človek na ulici hltal Prozac. Mohol mu ho predpísať ktorýkoľvek lekár.

Objednal sa u internistu, šikovného absolventa Harvardu menom Cheng. Slovo impotencia nedokázal vôbec vysloviť. „Moje libido je na nule,“ povedal namiesto toho s búšiacim srdcom. „Stratil som všetok záujem.“

Cheng ho prerušil mávnutím ruky. „Počúvaj, Frank.“ Bol to čínsky Texasan a hovoril s južanským prízvukom. „Posledná vec, ktorú potrebuješ, je Prozac. Je to skvelý liek, ale toto je jeden z dôvodov, prečo ho muži prestanú brať. Utlmuje libido. Niekedy potom prestane všetko fungovať.“

„Všetko?“ zopakoval Frank.

„Myslím tým, že sa im nepostaví.“ Keď uvidel jeho výraz, pokračoval: „Pokoj, dobre? Na každý problém existuje riešenie. Briti majú už skoro hotový úžasný liek na impotenciu. Vyzerá veľmi sľubne. Ak to vyjde, budeme si užívať až do deväťdesiatky.“

„Nežartuj,“ povedal Frank.

„Pamätaj na moje slová,“ odpovedal Cheng.

A tak sa Frank zriekol žien. Otrasený debaklom s Rabbi Kleinmanovou sa desil ďalšej potupy. Jedného dňa ho možno spasí zázračná pilulka, ale dovtedy muž v jeho stave bude radšej sám. Vrhol sa do práce, víkendy v laboratóriu, noci na gauči v kancelárii. Získal peniaze na ďalšieho postdoktoranda. Jediná výzva priniesla stovky žiadostí. Mohol si vyberať spomedzi najšikovnejších vedcov v jeho odbore. Všetci boli kvalifikovaní: pol tucta z nich boli hotové hviezdy. Frank si vybral mladého génia Kevina Cho. Mal vyše dvadsať rokov a bolo to zázračné dieťa s čerstvým doktorátom zo Stanfordu. Chystal sa mu dať ponuku, keď mu Betsy Bairdová podala ďalší životopis a sprievodný list. „Prišlo to dnes v poslednej minúte.“

Pozrel sa na list a hľadal, ale nenachádzal známe mená: Stanford, Harvard, MIT.

„Zabudni na to,“ povedal a vrátil ho naspäť. „Už mám svojho človeka.“

„Mohol by si sa s ňou aspoň stretnúť.“

„Prečo?“ opýtal sa úprimne zmätený. „Cho je ten pravý. Prečo by sme mali strácať čas nás všetkých?“

„Okej,“ povedala Betsy blahosklonným tónom, ktorý nenávidel. Znamenalo to, že je, ako to často bývalo, o krok pred ním. „Už som vyplnila formuláre o dobrovoľnom zverejnení údajov.“ Urobila veľavravnú pauzu. „Mám ich poslať hore?“

Spomenul si na aktuálnu spŕšku obežníkov o postupoch prijímania zamestnancov od Steva Vrchného – Steva Zeichera –, riaditeľa inštitútu, ktorý obýval vrchné poschodie s úžasným výhľadom na rieku Charles. Z dôvodov, ktoré zamestnancom neboli známe, sa Steve Vrchný stal náhle opatrným pri prijímaní uchádzačov z málo zastúpených skupín alebo prinajmenšom pri uskutočňovaní pohovorov s nimi. V prípade Grohlu, ktorý viedli belosi a Ázijci, to znamenalo černochov a ženy. Keď sa prihrnuli prvé žiadosti, Frank bol prekvapený, ako veľa ich prichádzalo od žien. Až tridsať percent. To bola prvá a posledná myšlienka, ktorú tomu venoval. Bez Betsinho podpichnutia by mu nikdy nedošlo, že všetci šiesti kandidáti v jeho výbere boli muži a že na pohovor nepozval ani jedinú ženu.

„Doriti!“ zanadával.

„Niekomu konečne svitlo...“ Betsy mu podala späť list. „Pozri sa na to.“

Frank preletel prvý odsek. Cristina Spiliotes si urobila doktorát na Baylorskej univerzite u Alana Manninga, ktorého Frank poznal z počutia. Manning bol lídrom v novom odbore apoptózy. Bol medzi prvými zástancami teórie, že bunky za určitých okolností páchajú samovraždu a že ak tento mechanizmus nefunguje, dochádza k ochoreniu. Priveľa bunkových samovrážd a krvné cievy vám poškodí ischemická choroba srdca. Príliš málo a defektné bunky sa nekontrolovateľne znásobia do tumorov. Odbor bol starý iba niekoľko rokov, ale jeho potenciál vyzeral byť nesmierny. Ak sa vedci naučia ovládať gény, ktoré spúšťajú apoptózu, môže to viesť k vynájdeniu sľubnej liečby Parkinsonovej choroby, rakoviny, srdcových ochorení. Frank bol pri predstave všetkých možností uchvátený. Bol tradičným onkogenetikom, meno si získal objavením špecifického onkogénu XNR a jeho úlohy pri signalizácii rakovinovej bunky. V oblasti apoptózy nemal žiadnu prax, ale hltal literatúru s touto tematikou. Inštinkt mu vravel, že by to mohla byť ďalšia prevratná vec. Bola to, samozrejme, parketa pre mladých, kde dominovali mladí ľudia, ako bola Cristina Spiliotes, ktorá strávila posledných pár rokov v jednom z najvychytenejších laboratórií na apoptózu v krajine. Ak sa chce starý dinosaurus Frank prebojovať do odboru, toto môže byť jeho šanca.

„Dohodni sa s ňou na piatok,“ povedal Betsy.

„Tam máš už celý deň plný.“

„To nebude nadlho. Stretnem sa s ňou na obede.“

Pri pohľade späť rozmýšľal, či práve toto rozhodlo. Všetci ostatní uchádzači vrátane Kevina Cho prišli do jeho kancelárie, potriasli si s ním rukou ponad zahádzaný pracovný stôl. Cristina Spiliotes navrhla reštauráciu, o ktorej predtým nepočul, malý španielsky podnik v bočnej ulici vedľa Harvard Square. Keď prišiel, už čakala. Tmavé vlasy mala rozpustené, v ušiach jej viseli malé perlové náušnice a oblečenú mala bielu hodvábnu blúzu. Nohy si skryla za kvietkovaným obrusom.

Bol očarený jej vrúcnosťou, miernym akcentom a melodickým smiechom. Na jeho prekvapenie si objednala pohár vína. „Majú tu výborné tapas,“ povedala. „Neskúsite ich?“ Na stôl im naservírovali malé taniere s olivami, mušľami s cesnakom a fritovanými morskými plodmi.

Počas jedenia jej Frank začal klásť otázky o jej výskumnej oblasti. Tri roky skúmala špecifický gén – inhibítor apoptózy viazaný na chromozóm X alebo XIAP. Doteraz už aplikovala molekulárnobiologické metódy, vytvorila reagenty, ktoré vypnú gén in vitro. Ďalším krokom bolo vypestovanie transgénnej myši, ktorá bude geneticky upravená tak, aby bol XIAP gén vo všetkých jej bunkách inaktivovaný. Ak sa vypnutím XIAP génu stane myš rezistentnou proti tumorom, bude to jasná správa, že jej gén zohral úlohu v rozvoji rakoviny.

Frank fascinovane prikývol. Jeho exmanželka vždy tvrdila, že je zlý poslucháč a vedel, že to často bola aj pravda, ale keď ho upútala nejaká vedecká otázka, vedel sa bezhranične koncentrovať. Cristina hovorila rýchlo a jej pekné ruky pri tom lietali vo vzduchu. Na ruke mala množstvo náramkov, ale žiadny prsteň.

Jej slová ho uchvátili. Nebol dôvod tajiť, že rovnako tak aj jej obnažený krk, lesklé vlasy, úžasná hebkosť jej pleti. Rovnako ako dobrá veda, aj ženská krása si vedela vždy získať jeho pozornosť, ale iba zriedkavo sa našlo oboje v jednom balení. Počúval a sledoval ju, uvedomoval si pritom svoje svaly na ramenách a nohách, krv, ktorá mu rozhorúčovala tvár, radosť z obyčajného tlkotu srdca.

Keď im na stôl naservírovali paellu, zmenili tému. Rozprávali sa o politike, cenách nehnuteľností, novej výstave fotografií v Bostonskom múzeu umenia. Cristina mala v to dopoludnie pohovor na Harvarde u Frankovho starého arcirivala Otta Muellera, určite jej dá ponuku, už si začala hľadať bývanie. (V tom čase sa Frankovi jej sebaistota zdala príťažlivá, neskôr to považoval za dôkaz jej arogancie.) Videla fantastický byt v Cambridgeporte, ale okolie sa jej nezdalo príliš bezpečné. „Žena, ktorá žije sama, musí byť opatrná,“ vysvetľovala mu tlmeným hlasom.

Frank zaregistroval slová žena, ktorá žije sama.

Objednala si druhý pohár vína.

„Zoberme si celú fľašu,“ navrhol, keďže to dávalo zmysel: bolo to lacnejšie ako objednávať si po pohári. Pri druhom pohári sa Frank pristihol, že sa zmieňuje o svojom rozchode s Deenou Madduxovou a Cristina naňho pozerala veľkými súcitnými očami. Spod blúzky jej presvitala biela podprsenka. Odhadoval, že oveľa svetlejšia než jej olivová pleť. Keď prišiel na rad krémový dezert, vstala a ospravedlnila sa. Sukňa jej priliehala na zadok, okrúhly a rozdelený na polovice ako marhuľa.

Bol stratený.

Nastúpila okamžite. Dohodli sa, že voľno na usadenie sa v novom byte si vezme neskôr. Frank sa cítil ako znovuzrodený. Cristina okamžite zapadla medzi ostatných postdoktorandov. Keď Frank prechádzal popri ich spoločnej kancelárii, často ju počul smiať sa s Martinom alebo Gueiou. Jej vedný odbor bol oživením a musel uznať, že rovnako aj jej samotná prítomnosť. Hoci jeho správanie voči nej bolo úplne korektné, diskrétne ju pozoroval a všímal si všetky možné maličkosti. Niektoré dni nosila vlasy vo vrkoči a vtedy sa dali vidieť jej okrúhle ušné lalôčiky. Často sa stávalo, že sa jej uvoľnila tmavá kučera a padla dolu na jej obnažený krk. Rada nosila hodvábne košele na gombíky v tmavých farbách. Prvé dva a niekedy i prvé tri gombíky nechávala rozopnuté. Keď prišlo leto, objavil ďalšiu vlastnosť týchto košieľ: v klimatizovanej miestnosti sa dali rozoznať jej bradavky. Bez toho, aby ho niekedy videla alebo sa ho dotkla, dokázala jeho zvädnutý úd prebrať k životu. To, čo sa Rabbi Kleinmanovej sotva podarilo s plným nasadením rúk a úst, mu Cristina nevedomky privodila niekoľkokrát za deň. Jeho diagnóza bola vyliečená.

Frank McKotch ešte nebol odpísaný. Bol rovnako mužný ako vždy. Rozprestierala sa pred ním budúcnosť – kratšia než kedysi, ale ešte stále sľubná. Prídu ďalšie ženy. Ďalšia Deena, ktorá ho bude divoko objímať, ďalšia Paulette, ktorá bude šepkať jeho meno.

Dlhé mesiace mu stačilo toto poznanie. Samozrejme, že stačilo! Jeho najhoršie obavy boli zažehnané, jeho mužstvo bolo potvrdené. Od Cristiny nečakal nič viac. Bola jeho postdoktorandka, bol zodpovedný za jej odborný rozvoj, povinnosť, ktorú nebral na ľahkú váhu. A najväčší darček mu už dala.

Toto si myslel naplnený vďačnosťou. Myslel do momentu, keď vyšiel z kaviarne a počul rev motorky rútiacej sa na Kendall Square. Šofér bol mladý a tmavý. Žena ho pevne objímala okolo pása. Zliezla z motorky a odopla si prilbu, pričom potriasla rozpustenými tmavými vlasmi. Okrúhle polovice jej zadku nemohli patriť nikomu inému. Zohla sa a pobozkala šoféra na pery.

Motorka sa s jačaním vzďaľovala a prešla na červenú. Frank vošiel do dverí a čakal na Cristinu, kým prejde. Nevidela ho, bol si tým istý. Rozbolelo ho na hrudi, na čelo mu vystúpil studený pot. Dvíhal sa mu žalúdok.

Videl za tým symptómy infarktu myokardu.

Bola to absurdná predstava: krvný tlak mal nízky, lipidový profil ukážkový. No už nebol mladík. Za tých niekoľko chvíľ zostarol o dvadsať rokov.

Cristina mala milenca. Nebolo to prekvapujúce, bola krásna. To, že jej milenec bol mladý a vitálny Grék na motorke, bolo úplne pochopiteľné. Výsledok zodpovedal pravdepodobnosti, bol celkom predvídateľný, keby tomu venoval pozornosť. Jednoducho si všímal nesprávne údaje. Mesiace sa sústredil na marhule, ušné lalôčiky, presvitajúce bradavky. Jedno ráno prišla do práce mrzutá a nevyspatá, oči mala opuchnuté, akoby plakala. Na druhý deň doručili do laboratória kyticu ruží. Keď ju Betsy Bairdová podpichla, Cristina sa začervenala.

Mal úplne iracionálny pocit, že ho podviedla. S posadnutosťou si vybavoval ich prvý spoločný obed. Žena, ktorá žije sama, musí byť opatrná. Myslel si, že sa mu snaží naznačiť, že je voľná.

Intenzita jeho hnevu ho prekvapila. V kancelárii a v laboratóriu sa jej nedokázal pozrieť do očí. Videl pravdu vo všetkej jej ošklivosti. Prijal ju, lebo ju chcel. A pochabo si myslel, že aj ona túži po ňom. V slabých chvíľach ho premáhala sebaľútosť. Začínal si myslieť, že ho využila, to, že ňou bol až príliš zjavne fascinovaný. Ten pocit, hoci bol úplne neodôvodnený, ho zožieral. Ich pravidelné týždenné niekoľkohodinové stretnutia sa zdali nekonečné. Hľadal dôvody, aby ich mohol zrušiť, čo sa zdalo najlepšie riešenie pre všetky zainteresované strany. Pohľad na ňu ho napĺňal zatrpknutosťou a pre takéto pocity nebolo v laboratóriu miesto.

Medzitým Cristina drela na transgénnej myši. Ukázalo sa to byť zložitejšie, než sa zdalo. XIAP gén nespolupracoval. Mala problém vypnúť gén v kmeňových bunkách myši. Takéto prekážky boli pri génovej manipulácii bežné, ale ako ubiehali mesiace, Frank znervóznel. Stávka na apoptózu sa mu začala javiť neistá, jeho záujem o ňu krátkodobým pomätením zmyslov. Už aj predtým sa dopustil pri prijímaní chýb, ale nikdy to nebolo z takého úbohého dôvodu. Starý chlap fascinovaný mladou krásavicou: bolo niečo poľutovaniahodnejšie? Jeho motivácia musela byť jasná každému, kto sa díval. Laboratórnym technikom a postdoktorandom, Betsy Bairdovej a Margit. Všetci ho museli mať za blázna. Kevin Cho medzitým zostal na Stanforde. Skočil po ňom – aké príznačné! – Frankov starý kamarát Neil Windsor. Cho študoval signálové proteíny rastovej dráhy, čo bolo výrazne menej riskantné než Cristinino skúmanie apoptózy. Frank si uvedomil, že si dal utiecť jedinečnú príležitosť. Aj slepý by videl, že Cho bol predurčený na úspech. Frank nestretol istejšiu výhru, než bol Cho.

Nakoniec sa na Cristinu predsa usmialo šťastie. Po mesiacoch manipulácie kmeňových buniek sa jej podarilo vypnúť gén. Dala mu KO! O dvanásť týždňov jej transgénna myš vykazovala tumory prsnej žľazy – podľa všetkého priamy dôsledok deaktivácie XIAP génu.

Naraz sa potvrdila správnosť jeho úsudku. Cho bol stávka na istotu, ale Frank McKotch nebol bojko. Frank McKotch sa nikdy nezľakol rizika. Pod Cristininou roztomilou tvárou sa skrývala skutočná vedkyňa a iba on to dokázal vidieť. Postdoktorandi, laboratórni technici, dokonca Steve Vrchný – všetci budú obdivovať jeho prezieravosť, jeho zázračnú jasnozrivosť.

Frank sedel v bare hotela Charles. Civel von na sneh a čakal na Neila Windsora. Zo západu sa približovala búrka. Gwen mu volala z pittsburského letiska, aby mu oznámila, že jej let má meškanie. Iba pár hodín, ale Frank nenávidel zdržanie. Musel ísť priamo na Južnú stanicu, aby stihol Billyho vlak, prebiť sa cez dopravnú špičku a potom sa pobrať priamo na večeru. Frank nevidel svoju dcéru už rok a syna – je to vôbec možné? – dokonca tri. Aspoň zajtra budeme mať čas pre seba, pomyslel si. Strávia spolu doobedie a popoludnie predtým, než deti odídu k matke do Concordu.

Letmo si obzrel bar. Cítil sa byť sem predvolaný proti svojej vôli. Grohlov inštitút sa cez prázdniny zatváral skoro a Betsy Bairdová odišla už napoludnie. Hneď ako sa dohovoril s Gwen, opäť zazvonil telefón a Frank ho bez rozmýšľania zodvihol. Keď počul Neilov hlas, vedel, že je v pasci.

Teraz usrkoval na posilnenie martini. Trochu pokonverzuje so starým kamarátom, povymieňajú si klebety, opýta sa na ženu a deti. Práve prebehlo nové kolo udeľovania obrovských DARPA grantov. Neil by mohol vedieť, komu sa ušli. Aj okrem akademických tém sa mali o čom rozprávať. Kevin Cho a časopis Nature, guča roztrpčenia, ktorá mu ležala v hrdle, zrada z minulosti.

Vyľakal sa, keď ho Neil potľapkal po pleci.

„McKotch, človeče, teba je vážne problém vystopovať.“

Frank sa zodvihol. „Bože, rád ťa vidím.“ Na svoje prekvapenie to tak aj naozaj myslel. Vždy ho prekvapilo, aký dôverne známy mu Neil pripadal, ako veľmi sa podobal na jeho staršie ja. Aj keď sa blížil už k šesťdesiatke, bol vychudnutý ako vždy. Jeho šialený metabolizmus sa vôbec nespomalil. Na univerzite mu priniesol prezývku pásomnica. Frank si spomenul na sendviče s mäsovým nárezom, ktoré volali „lepene na nahryznutie“ a ktoré Neil pripravoval každé ráno. Nosil ich do laboratória vo vrecku z potravín, každý deň poltucta lepeňov. Vlasy mu začali rednúť už vtedy. Teraz bol už prakticky plešatý a jeho plecia sa začínali hrbiť. Frank mal na svoje veľké uspokojenie ešte stále na hlave plno vlasov. Boli silné a vlnité, iba s jemným náznakom šedín.

Neil mu čítal myšlienky. „Dofrasa, pozrime sa naňho. Starnúci beatnik. Nechceš sa dať ostrihať?“

„Závisť nie je pekná, Weisberg.“

Neil sa uznanlivo uškrnul. „To je martini?“

„Dáš si?“

„Na mňa je trochu priskoro. No ty si pokojne daj.“

Ďakujem za povolenie, pomyslel si namrzene Frank. „Tak čo ťa privádza do mesta?“

„Mal som prezentáciu v Onkologickom inštitúte.“ Neil si nalial pivo do pohára. „Potom som sa doobeda stretol s tvojou partičkou.“

„Protogenix?“ Frank naňho prekvapene vytreštil oči.

„Áno. Chcú ma do poradného zboru.“

„Žartuješ.“ Frank zacítil, ako sa začal potiť. Vo vedeckom poradnom zbore bol už takmer tri roky. Zmluva sa mu mala skončiť o mesiac. Sťažoval sa na vedenie každému, kto bol ochotný počúvať, ale to neznamenalo, že bol pripravený na to, že ho vymenia.

„Povedal som im nie. Platia výborne, ale mám toho už veľa.“ Neil sa zohol ponad bar po misku s orieškami. Pásomnica mal vždy rád oriešky. „Videl si v poslednom čase Paulette?“

„Už niekoľko rokov nie.“ Frank si napichol na špáradlo olivu, smrtiaci úder. „Keď sa Scott vrátil naspäť z Kalifornie, dovolila mi prísť na večeru a vidieť vnúčatá.“ To slovo povedal trochu rozpačito.

Neil sa zasmial a hodil si do úst arašidy. „Tebe sa asi príliš nepáči počuť, že si už starý otec. Kde je teraz Scotty? Niekde vo Vermonte?“

„V Connecticute.“

„A prečo práve v Connecticute?“

A je to tu, pomyslel si Frank. Neil bol najšťastnejší, keď sa mohol vypytovať. Za starých čias išlo Franka z toho poraziť. Neprekážali mu faktické otázky: Kam si vzal Paulette na večeru? Lenže to bol iba začiatok. Prečo ste prišli domov tak skoro? Prečo sa na teba naštvala? Prečo sa podľa teba tak cítila? Si si istý, že to je dôvod? V istom čase to Frankovi lichotilo. Myslel si, že pásomnica, ktorý nemal priateľku, žil nepriamo cez neho.

Neskôr uvidel tieto otázky v inom svetle.

Zvedavosť jeho priateľa, jej hĺbka a oslepujúca šírka, bola preňho ako vedca primárnou prednosťou. Iní bádatelia vrátane Franka boli poháňaní túžbou nájsť odpoveď na otázku – jedinečnú, jednoznačne dokonalú odpoveď. Neila zaujímala celá škála možností. Bavilo ho postulovať teórie, prehrávať si rôzne scenáre v rozsahu, ktorý mu umožnila jeho predstavivosť. Na rozdiel od Franka mu neprekážalo, ak sa mýlil. Neil často vravieval, že to je jediný spôsob, ako sa niečo naučiť, ale Frankovi pripadal celý proces únavný. Nemal trpezlivosť na omyly.

„Učí tam na nejakej prípravke,“ povedal a vyprázdnil pohár.

„Choate?“ opýtal sa Neil. „Taft? Pomfret?“

„Na jednej z nich.“ Frank si nevedel spomenúť, kedy naposledy sa s niekým bavil o svojom mladšom synovi. Vlasáč Scott, ktorý nedokončil vysokú školu, odišiel na západ a oženil sa s dievčaťom, s ktorým sa rodina nikdy nestretla. Billy bol syn, o ktorom Frank rozprával. Pásomnica však ako vždy prešiel priamo na jeho slabé miesto.

„Billymu sa darí s praxou,“ ozval sa Frank.

„To je dobre,“ povedal Neil. „A Gwen?“

„Zajtra sa s ňou mám stretnúť. Príde aj s Billym osláviť predčasne Vianoce.“

„Skontaktovala sa s Dougom Levinom?“

Frank trochu prekvapene zaváhal. Zabudol, že pred tromi rokmi, keď sa snažil nájsť endokrinológa pre Gwen, požiadal Neila o referenciu. „Myslím, že áno.“

„Levin je kapacita. Bol v tej štúdii o Turnerovom syndróme v NIH.“ Nalial si pivo. „Dúfam, že stále berie estrogén.“

Frank pocítil záblesk hnevu. To nie je vôbec tvoja vec, pomyslel si, keď vyprázdňoval pohár. Hanbil sa, že to pravdupovediac vôbec netuší. Gwen bola veľmi tajnostkárska. Už dlhé roky, po celú dospelosť, odmietala akékoľvek debaty o jej zdraví. Otázky sa vždy stretali s kamenným tichom. A estrogén bol viac ako len otázka zdravia – bola to otázka sexu. Frank nebol prudérny. Vždy, teda až donedávna, sa tešil zdravému sexuálnemu životu. No pri myšlienke, že má veci týkajúce sa sexu preberať so svojou dcérou, ktorá bola prudérna, ho zamrazilo. Pravdepodobne bola upätá ako jej matka, puritánka prvej triedy.

„Ona sa o tom nebude baviť,“ povedal. „Ak mám povedať pravdu, nemám predstavu, či ho berie, alebo nie.“

Neil sa zamračil. „Frank, poznáš argumenty. Kostná denzita. Skoré kardiovaskulárne ochorenia.“

„Je to jej rozhodnutie. Už nie je dieťa.“

„O dôvod viac, aby rozumela následkom.“

„Určite im rozumie,“ odvetil trochu ostro Frank. Je nízka, nie retardovaná, chcel dodať. Je to inteligentné dievča.

„Tak potom niet čo dodať.“ Neil si odchlipol z pohára. „Ako to ide s tvojou vedou, amigo?“

Frank mávol na barmana. Ďalšie martini bolo zjavne v poriadku. „Nič, čo by už stálo za zmienku, ale veci idú dopredu. A čo ty?“

Neil sa uškrnul. „Videl si môj článok, všakže?“

„Aký článok?“ opýtal sa pokojne Frank.

„V takom časopise, ktorý sa volá Nature. Asi si už o ňom počul.“ Neil sa zasmial. „Samozrejme, nemôžem si pripísať všetky zásluhy. Mám neskutočného postdoktoranda. Kevina Cho. Myslím, že ho poznáš.“

Frankovo srdce sa rozbúšilo. „Hm, nezdá sa mi.“

Okamžite si uvedomil, že urobil chybu. Neil sa naňho pozrel so začudovaním. „Vážne? Vravel mi, že pred pár rokmi robil u teba pohovor. Také šikovné kórejské decko. Vyzerá tak na dvanásť.“

„Ach, Cho,“ odvetil skľúčene Frank. „Jasné, že si ho pamätám.“

„Nuž, spravil si mi dobrú službu tým, že si ho neprijal. Mal by som sa ti poďakovať. Vykľula sa z neho moja tajná zbraň.“

Čo je moje, je aj tvoje, kamoš, pomyslel si Frank. Kevin Cho, Protogenix. Mám ešte niečo, po čom by si túžil?

Neil opäť ponoril ruku do misky s orieškami. „Ako sa darí tvojmu dievčaťu na apoptózu? Mala šťastie?“ Nahlas prežul. „Počul som zvesti, že Radler je už blízko.“

Frank zažmurkal. Samozrejme, vedel, že štúdiu inhibítorov apoptických proteínov XIAP sa nevenuje iba Cristina. Jej staré laboratórium v Baylore malo génový konštrukt, takisto aj tím Fritza Radlera na Chicagskej univerzite. Ktorýkoľvek z týchto tímov ich mohol poraziť v cieľovej rovinke, čo Neil dobre vedel.

„Cristina je skutočne veľmi ambiciózna.“ Frankov hlas poklesol. „Nemal by som ti to hovoriť, ale na náš článok sme dostali pozitívne signály z časopisu Science.

„Netáraj,“ zareagoval Frank. „Už sa dostal na revíziu?“

„Koluje tam a späť.“ Lož ho pálila v hrdle ako whisky a spôsobovala mu sčasti radosť a sčasti bolesť. „Aktuálne robíme revízie, ale zmeny sú iba nepatrné. Neviem si predstaviť, že by to neprešlo.“

„Frank, to je úžasné. Mazel tov, priateľu.“

„Dievča sa ukázalo byť dobrým úlovkom. Má silný potenciál, s ktorým treba počítať.“

Na stole pristálo čerstvé martini. Frank sa s radosťou načiahol za pohárom.

„Samozrejme, ty si mal tiež veľmi dobrý rok,“ pokračoval. „Akadémia a tak.“ Usmievanie ho už začínalo bolieť. Cítil si celú sánku až k ušiam. „Tiež ti gratulujem.“

„Frank, si ohromný. Poviem ti, že ak by to dopadlo inak, mal by som srdce v gatiach.“ Neil sa naširoko usmial. „To je výhoda športu. Buduje charakter. Snažil som sa dostať moje decko k futbalu, ale bez úspechu. Podal sa na svojho otca.“

Frank do seba nalial pohár martini. Neil sa ženil neskoro, zobral si o desať rokov mladšiu temperamentnú Izraelčanku. Keď sa mu narodil syn, mal päťdesiat rokov. Jeho manželka – paleontologička – potiahla za nitky, aby sa Gwen dostala na stáž do Stottovho múzea. Jeho dcéra tam bola zamestnaná aj po desiatich rokoch. Bolo to jediné zamestnanie, v ktorom kedy pracovala.

„Ako sa má Tova?“ opýtal sa Frank v snahe zmeniť tému.

„Zbláznila sa,“ spokojne odpovedal Neil. „Už som ti vravel, že nás núti jesť kóšer? Odkedy som v Bostone, mal som už tri cheeseburgery. Cítim sa, akoby som jej zahýbal.“ Natiahol sa za peňaženkou. „Vážne, má sa výborne. Aj decko je v pohode. Som šťastný muž, Frank.“

Keď sa stretli prvýkrát na jeseň v roku tisícdeväťstošesťdesiat, zdalo sa, že Frank bude ten šťastný. Vďaka šťastiu sa mu už podarilo dostať sa oveľa ďalej ako komukoľvek inému, koho poznal. Odišiel z Bakertonu, malého baníckeho mesta v západnej Pensylvánii, od otca a nevlastnej sestry, ktorí žili v továrenskom dome, v ktorom sa narodil. Jeho otec a všetci jeho kamaráti z detstva pracovali v uhoľných baniach. Spolužiak zo strednej školy tam zomrel ako dvadsaťročný pri zrútení bane. Našťastie sa Frankovi dostalo veľkosti, rýchlosti a sily, ako aj pre quarterbacka potrebnej schopnosti pohotovo uvažovať. V druhej sezóne si, chvalabohu, na Pensylvánskej štátnej poranil koleno, čo sa stalo akurát v pravý čas. Atletické štipendium nahradilo akademické a Frank McKotch, ako neskôr pochopil, začal študovať skutočne vo výnimočnom okamihu histórie. Salkova vakcína dala svetu zásadné ponaučenie, že laboratórium bolo bojiskom, frontom, na ktorom sa porážajú choroby. Obrna, srdcové choroby, dokonca rakovina: hoci si na to spomínal iba matne, Frank často myslel na diagnózu, ktorá zabila jeho matku. Žiadny protivník nebol neporaziteľný – aspoň vtedy tomu tento nafúkaný, mladý, bezstarostný atlét opitý svojím talentom veril.

Šťastie mu prialo, aj pokiaľ išlo o jeho početné priateľky – Marla, Rita, Louise, Rosemarie. Pekné pensylvánske dievčatá, ktoré pre ním v túžbe po manželovi roztiahli nohy. Neboli to povoľné dievčatá, tento fenotyp sa dal koncom päťdesiatych rokov ľahko rozoznať. Všetky boli nádherné a panny. Prinajmenšom mu to tvrdili, akoby to bola nejaká lákavá prednosť. Akoby na tom mladému nadržanému chlapovi, ako bol Frank, záležalo.

Šťastie ho priviedlo do laboratória Kendricka Moora. Jeho brilantná vedecká myseľ nakoniec podľahla demencii, ale vtedy bol na vrchole svojich síl. Bol to Moore, ktorý videl jeho potenciál, ktorý naňho naliehal, aby vyštudoval Harvard, kde sa Neil Windsor už potil v lavici. Frank mal tiež šťastie vo výbere študijného kurzu. Vybral si vývojovú biológiu v tom najsprávnejšom momente.

Na vysokej škole boli on a Neil spolubývajúci. Univerzitné ubytovacie oddelenie ich pridelilo k sebe. Frank nebol na prvý pohľad očarený. Mal zvyk športovcov zhodnotiť iného človeka jediným pohľadom. Na ihrisku a tiež aj v živote to bola zásadná schopnosť. Neilovi jasne chýbala veľkosť aj sila a jeho rýchlosť bola tiež otázna. Stále mal rozviazané šnúrky na topánkach. Sotva dokázal prejsť cez ulicu bez toho, aby sa nepotkol.

McKotch, zopakoval Neil, keď sa mu Frank predstavil. Škót?

Iste, odpovedal Frank s ľahkosťou. Stávalo sa mu to stále dookola, pomáhala k tomu jeho výška, ryšavé vlasy. O Škótsku toho vedel málo, ale páčilo sa mu, čo mu to asociovalo: golf, rodinné tartany, drahé jednosladové whisky. Jeho skutočný maďarský a slovenský pôvod bol už menej príťažlivý a ťažšie sa mu vysvetľoval.

Windsor, povedal. Kráľovská rodina?

Čierna ovca. Všimni si, že o mne nikdy nehovoria. Princ Neil.

Princ Neil odišiel už v prvom semestri na Harvard a dobre sa vyznal v Cambridgei. Ukazoval na knižnice, laboratóriá, telocvičňu a ihrisko, hoci tam sa nikdy neodvážil. Frank ho považoval za experta na všetko, čo sa týkalo Harvardu. Keď sa blížil ich prvý víkend, opýtal sa tú najdôležitejšiu vec:

Kámo, kde sú dievčatá?

Neil iba pokrčil plecami. Možno v Radcliffe. Ako to mám vedieť?

Frank vtedy pochopil, že Neilova situácia je ešte zúfalejšia, ako sa zdalo – chalan bol ešte stále panic. A hoci Frank nepoznal Cambridge, okrem jedného výletu na pobrežie Jersey sa nikdy nedostal mimo štátu Pensylvánia. Neilov problém si zobral na svoje plecia. Vedel, čo s tým spraviť.

Ďalší týždeň sa vydal na dlhú cestu z laboratória s malou odbočkou do Radcliffe Yardu. Stretol tam peknú blondínu menom Janet Smart, ktorá sa slnila v septembrovom popoludní. Je to šikovné dievča, povedal, keď ju predstavoval Neilovi. A Janet, ktorá počula túto vetu už asi tisíckrát, sa potešene zachichotala.

Ten víkend mali Frank a Neil prvý raz rande s dievčatami z Radcliffe. Janetina spolubývajúca Muriel Kline súhlasila, že príde tiež. V meste si pozreli Psycho, ideálny film na rande. Janet mu stískala ruku a skrývala si tvár do jeho ramena, a keď prišla známa scéna v sprche, takmer sedela v jeho lone. Keď sa opäť rozsvietili svetlá, Janet navrhla, aby zašli do Nantasketu na prechádzku po pobreží zaliatom mesačným svitom.

V tom septembri panovalo babie leto, prechádzali sa päť minút pod mesačnou oblohou. Potom Frank zaviedol Janet preč na miesto, kde bola pláž olemovaná vysokou morskou trávou. Zastavili sa v dievčenskom internáte zobrať si deku, fakt, ktorý Frank zaregistroval. On a Janet mysleli zjavne na to isté.

Dlho spolu ležali, hoci ho Janet nakoniec zastavila. To ho však neodradilo, nabudúce alebo potom mu už dovolí. Neprekážalo mu trochu čakať. Mal sa aspoň na čo tešiť.

Neila a Muriel našli stále sa prechádzať po pláži. Kde ste boli? vyzvedal Neil. Vonku je veľká zima.

Do Cambridgea sa vracali v úplnom tichu. Janet sa opierala o Frankovo plece, ruku mala položenú vysoko na jeho stehne. Frank odprevadil dievčatá do internátu, Neil ostal na zadnom sedadle.

Načo to bolo dobré? snažil sa Neil zistiť. Prechádzali sme sa vyše hodiny. Cítil som sa ako piesočný krab.

Frank sa naňho díval v spätnom zrkadle. Vy ste sa prechádzali? Preboha, Windsor, zoženiem ti peknú babu, odveziem ťa na pláž. Mám ju aj bozkať namiesto teba?

Nechcel som sa s ňou bozkávať.

Frankovi sa v žalúdku usadil pocit chladu. Počul už o takýchto chalanoch, ale ešte ani jedného nestretol. Zarazený nedokázal odpovedať.

Muriel sa zdala byť milá, povedal nakoniec. Čudujem sa, že sa ti nepáčila. Ak si teplý, pomyslel si, tak mi to povedz. Nájdem si iného spolubývajúceho. Žiadny problém.

Bola celkom pekná. Neil si prehrnul vlasy. Tento tik Frank považoval za prejav nervozity. Frank, Muriel je židovka.

Frank pokrčil plecami. Bol katolík, ale stretával sa s luteránkami, epsikopálkami. Áno? A?

No, ja som tiež žid.

To vážne? Otočil sa, aby videl na Neila. Jediní židia, ktorých poznal, boli predavači v Bakertone: Lippmanovci mali kvetinárstvo, Friedmanovci vlastnili obchod s nábytkom. Windsor je židovské meno?

Naše skutočné meno je Weisberg. Môj oco si ho zmenil, keď sa hlásil na vysokú školu. Ako Weisberg sa nemohol dostať do Ivy League (pozn.: označenie pre skupinu najprestížnejších súkromných univerzít v USA), tak si zmenil meno na Windsor. Okamžite bol prijatý na Princeton.

Skutočne? zopakoval Frank. Bol užasnutý tým, čo Neilov otec urobil, a naplnilo ho to zlosťou. Jeho otec odišiel z Maďarska ako Anders Mikacs a úradník na Ellis Island mu skomolil meno. Štátny úradníček ho premenoval a Frankov otec to jednoducho akceptoval. V Budapešti vyštudoval za zubára, ale po celý zvyšok života doloval uhlie. Zastrašený a iba s malou znalosťou angličtiny bol krotký ako baránok.

Takže si podvodník, povedal Frank.

Úplný.

Ja tiež. Frank zaparkoval auto. Tiež som z kráľovskej rodiny. Kráľovských babrákov. Americký sen naruby. Mal by som sa vrátiť do Maďarska a žiť tam maďarský sen.

Škót, vyslovil Neil so smiechom.

Waleský princ.

Vyšli z auta.

Nerozumiem ti, ozval sa Frank. Aký máš problém so židovskými dievčatami?

Bolo by to ako bozkávať sa so sestrou.

Chápem, povedal Frank.

Chcel by som však vedieť, ako sa ti podarilo nájsť mi jediné židovské dievča v celom Radcliffe. Pravdepodobnosť, že to vyjde, je takmer nulová.

Drž hubu, Weisberg, povedal mu Frank. Počas ďalších rokov to vyslovil ešte hádam tisíckrát.

Vonku ešte stále padal sneh. Frank si vyhrnul golier na kabáte. Stretnutie s Neilom mu pripomenulo minulosť a vyvolalo bolestivé spomienky na Paulette. Nie na jeho naštvanú exmanželku, trpké posledné dni ich manželstva, ale jej skoršiu verziu. Mladú Paulette. Dievča, ktoré miloval.

Napriek všetkým očakávaniam to bol Neil, kto ich zoznámil. Paulette bolo jediné dievča, ktoré poznal v Bostone a s výnimkou jeho troch sestier pravdepodobne na celom svete. Neil doučoval Paulette matematiku dva roky na vysokej škole. Ako neskôr vysvetlila Frankovi, trigonometria bola pre ňu záhadou rovnako, ako ju aj nudila. No chcela sa prihlásiť na vysokú školu a s takými úbohými známkami ju nemohol dostať na Wellesley ani sponzorský dar. Museli s tým niečo urobiť.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Diagnóza.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.