Roman Horňák

Anjelik

2015

Autorské práva

EKNIHU napísal © Roman Horňák, MMXV; Obálka: © Elist, MMXV; Vydavateľ elektronickej knihy: © Elist; EKNIHU zostavil: Tibor Repček.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN: 978-80-8171-088-9

Poďakovanie

Veľké ĎAKUJEM patrí všetkým tým, ktorí so mnou spolupracovali...

Najbližším ďakujem za ich trpezlivosť...

Ďakujem svojmu vydavateľovi Petrovi Druskovi.

Ď A K U J E M vám, svojim čitateľom.

Ste mi oporou...

Venovanie

Venujem Lilke a Dankovi, dvom skvelým súrodencom.

"Žiadna vina, o ktorej vie svedomie, nie je zabudnutá." Stefan Zweig

Prológ

„Óóó, šaty, utkanééé z jahodovej peny, hm... šaty, takééé si veľký svet dnes cenííí, k tým šatám hneď si dáme šminky a rúúúž, pohľad, čo patrí k dáme, ovládam už,“ nôtila Ivana Blažejová, spoločne s Marikou Gombitovou, ktorej hlas sa rozliehal Qashqaiom, vskutku šikovným crossoverom.

Ivana bola mladá, tridsaťročná baba, ktorá spolu s manželom Jarom vychovávala deväťročnú dcéru Natálku, žiačku tretieho ročníka.

Vrhla letmý pohľad na digitálny displej hodín.

11:58.

„No tááák,“ zahundrala, poškuľujúc po semafore. Práve signalizoval červenú, veľkú ako olúpaný melón.

Pred vyše dvadsiatimi minútami sa Natálke skončilo vyučovanie.

Dievčatko, ako obyčajne, čakalo na jedného z rodičov v priestore areálu školy. Za zlého počasia vo vestibule, počas slnečných dní vonku pred vchodom budovy. Sedela na jednej z lavičiek, súmerne rozložených oproti sebe.

Dnešný deň bol výnimočne teplý...

Konečne, pomyslela si v duchu, keď naskočila zelená. Z križovatky odbočila do nie príliš širokej ulice. O tomto čase však bola preplnená autami, ktorými, rovnako ako ona, rodičia prišli vyzdvihnúť svoje ratolesti.

Deti boli všade. Jedny v sprievode, iné samy, o to však viac nedisciplinovanejšie. Motali sa krížom-krážom skrz cestu, vybiehali spred odstavených áut, štebotali ani také lastovičky.

Vodiči museli byť zvlášť opatrní, hoci pre mnohých aj takéto situácie neboli ničím iným než každodennou rutinou.

„Zrkadlo mi vravííí, že som inááá... a ja si to opakujem s nííím,“ spievala Ivana aj naďalej, imitujúc Mariku. Na okamih sa pritom zahľadela do spätného zrkadla a prstami si upravila ofinu. Ďalej pokračovala v speve: „Bude to však iba jeho vina, ak tomu uverííím. Mááám šaty, ach, ako príííma sa v nich cho...“ Vtom vypla rádio a rovnako tak motor.

Stojac autom vedľa obrubníka, elegantne z neho vystúpila. Prešla na druhú stranu cesty a stratila sa za vysokým pestrofarebným oplotením.

Jediným pohľadom preskenovala lavičky dôkladnejšie než ktorýkoľvek amant svoju hrdličku.

A to už je čo povedať...

Kto bol zaľúbený až po uši, rozumie...

O čo viac hľadali vlastné dieťa milujúce oči mamy?

Prvá lavička sprava. Tu zvykla sedávať, keď bolo vonku pekne.

Ivana sa rozhliadala do všetkých strán, nervózne si hrýzla spodnú peru. Pozrela sa na náramkové hodinky. Ukazovali šesť minút po dvanástej.

Vbehla do vestibulu školy. Po Natálke ani chýru...

Opäť vyšla von.

Možnože, hm... prebehlo jej mysľou, keď zbadala obďaleč skupinku detí.

Nie, nebola medzi nimi.

Dlaňou si prešla po brade. Opäť sa otáčala na všetky strany.

„Natálka!“ zvolala, smerom k inej skupine školákov. Poniektorí sa obzreli a to bolo asi tak všetko. Viac jej pozornosť nevenovali.

„Natálka,“ skričala znova.

Bezradnosť matky sa zintenzívnila. Zarosili sa jej oči. Prehltla naprázdno. Rukami si prehrnula vlasy a opäť sa pozrela na náramkové hodinky. Ukazovali 12:11.

Rozhodla sa podísť k inej skupinke hrajúcich sa detí. Pýtala sa ich, či nevideli jej dcéru. Všemožne gestikulovala rukami. Opisovala im jej vzhľad. Výšku, ako aj dĺžku vlasov. Deti kývali hlavami do strán. Nevideli ju.

Obrátila sa na inú matku, viažucu synovi šnúrku na topánke. Nie, tiež ju nevidela.

Ivana si utrela vlhké oči. Rozbubnovalo sa jej srdce, zrýchlil tep, roztriasli sa jej ruky. Opäť hlasno prehltla. V ústach mala sucho ako po celodennom pochode bez vody.

Dolu lícom jej stiekli slzy. Utrela si oči.

„Natálka, Natááálka,“ neprestávala volať.

Všetci, ktorým sa štvrtou hodinou skončilo vyučovanie, už dávno odišli.

Ivana zostala pred školou sama. Sama ako boží prst.

Z budovy ešte vybehli štyria chlapci s aktovkami na chrbtoch, no v okamihu sa stratili v ulici za plotom.

Po Natálke nebolo ani stopy. Akoby sa po nej zľahla zem, jediným mávnutím kúzelníckej paličky.

Deväťročné dievčatko zmizlo.

Vyparilo sa! Rozplynulo sa ako obláčik dymu.

Bez svedkov.

Bez rozlúčenia...

1.

Bezradnosť ženy – matky v takejto situácii nie je možné opísať.

Ktorýkoľvek z rodičov niečo podobné prežil, istotne mi dá za pravdu.

„Natááálka!“ skričala, už ani sama nevedela koľkýkrát.

Ktorási z učiteliek druhého stupňa privrela okno. Krik bezmocnej matky ju znervózňoval.

Hlupaňa, správa sa ako na tržnici, pomyslela si v duchu pedagogička.

„Kde si? Dievčatko moje...“ neprestávala sa spytovať seba samej. Ohliadala sa, rukou si zúfalo utrela nos.

„Bože dobrý, Bože dobrý, Natálka...“

Vbehla do budovy školy.

Čo ak sa zdržala v triede? Nezvykla to síce robiť, ale čo ak? Napadlo jej.

Utekajúc chodbou, nechtiac vrazila do jednej z dvojice učiteliek. Jednej z nich vypadla z rúk triedna kniha spolu s hromadou papierov, pravdepodobne písomiek.

Tie sa rozleteli všade naokolo ako listy stromu odviate chladným severákom.

„Čo nedávate pozor? Ste slepá?“ šomrala učiteľka, hľadiac na tú spúšť.

„Prepáčte, mrzí ma to,“ ospravedlnila sa Ivana, otočiac v behu iba hlavu.

Obidve učiteľky si pokľakli a, zbierajúc papiere zo zeme, v tichosti nadávali:

„Krava jedna sprostá, nevychovaná!“

„Ani sa neunúvala pozbierať ich! Toto svet nevidel, akí sú dnes ľudia drzí!“

Ivana pribehla k triede. Pre istotu si nahlas prečítala štítok. „Tretia bé,“ otvorila dvere a nahliadla dnu. Trieda však už bola prázdna, stoličky vyložené.

„Bože môj,“ zúfalo si prehrnula vlasy. Nekontrolovateľné tiky v tvári prezrádzali, že ju pomaly, ale isto premáhalo zúfalstvo. Zhlboka, i keď pomerne trhavým dychom si vydýchla.

Šatňa..., prebehlo jej mysľou.

Vybehla z triedy ako guľový blesk a namierila si to najkratšou cestou k šatniam. Tie sa nachádzali osobitne, rovnako na prízemí, v jednom z krídel budovy školy. Vyzerali ako oceľové klietky natreté svetlošedou farbou. Každá z nich priradená konkrétnej triede.

„Natálka, Natálka...“ volala, nachádzajúc sa ešte iba na prahu dverí. Nikto sa neozýval. Pribehla k oddeleniu priradenému tretej bé. Dvere kovovej klietky už boli zamknuté. Mykala kľučkou. Márne. Vedela, že triedna učiteľka zvykla po vyučovaní dvere zamykať. To pre krádeže. No aj tak kľučku okúsila. Pre istotu. Očami hľadala Natálkine prezuvky. Zohla sa.

„Bože na nebi, tam sú!“ zašepkala, zbadajúc ich. Červené papuče s obrázkami mačičiek a nápisom Hello Kitty boli na svojom mieste.

2.

Pomerne silno zabúchala na dvere, spoza ktorých sa ozýval smiech a vskutku zábavná vrava. Na štítku v ich strede bolo napísané:

PaedDr. Zlatica Frivalská

riaditeľka

Nečakajúc na výzvu, prudko ich otvorila.

Riaditeľka, rovnako ani ďalšie dve učiteľky neskrývali rozčarovanie z jej správania.

Skôr ho považovali za drzé.

„Čo to má znamen...“ snažila sa opýtať riaditeľka. Nestihla. Votrelkyňu učiteľky prepaľovali pohľadmi.

„... pomôžte mi, pani riaditeľka, prosím vás! Veľmi pekne vás prosím!“ plakala Ivana.

Smiech ich okamžite prešiel ako psa auto.

Riaditeľka, cítiac vážnosť situácie, položila šálku s kávou na konferenčný stôl a vstala z kresla.

„Prepáčte, nerozumiem, kto... kto vlastne ste, a o čo vlastne... o čo ide?“ spýtala sa opäť s počudovaním.

Ivana jej túto otázku nezazlievala. Spomedzi stovák rodičov si ju nemohla pamätať.

„Moja dcéra, Natálka... ja... ja ju neviem... neviem ju nájsť,“ dostala zo seba Ivana.

V hrdle mala jednu obrovskú hrču. Plakala, prehĺtala, viditeľne sa jej chveli ruky.

„Počkajte,“ snažila sa ju riaditeľka ako-tak upokojiť. „Natálka je... predpokladám, žiačkou tejto školy, pravda?“

„Áno, Natálka Blažejová. Je tretiačka, chodí do áčky, nie... Bože, do béčky, pre... prepáčte mi to, do béčky,“ koktala Ivana, „tretia bé!“

„A vy ste jej mama?“

„Áno, Ivana Blažejová, Natálkina mama. Natálka ma mala čakať a nečaká ma... a už, už je to takmer ďalšia hodina. Nikde jej niet! Pre Kristove rany, ona... nikdy toto ešte neurobila, nikdy!“ Ivane stekali slzy dolu tvárou. Utierala si ich chrbtom dlane, päsť mala pritom silne zovretú.

Učiteľky, sediac v gaučovke, zbystrili pozornosť. Ivanin „drzý“ vpád do riaditeľne už nepovažovali až za taký nevychovaný. Jej počínanie, logicky, pochopili. Tiež boli matkami, rovnako aj riaditeľka Frivalská.

„Pani Blažejová,“ riaditeľka naznačila rukou, aby podišla bližšie. „Azda, hm... ešte nemusí byť dôvod na paniku. Možno...“ mykla ramenom, „možno sa iba zdržala pri nejakej spolužiačke a pozabudla sa...“

„Všetci už dávno odišli. Už som nestretla nikoho z jej triedy a...“

„... čo šatňa, nečaká vás trebárs tam?“

„Je zamknutá! Už som ju tam hľadala. Má tam aj prezuvky. Vždy nás čakala na lavičke, teda... mňa, alebo,“ prehltla pomerne hlasno, „alebo manžela.“ Slzy jej už tiekli potokom. Znova si ich zotrela z tváre.

„A čo školská družina?“ spýtala sa jedna z dvojice učiteliek. „Nemohla sa zdržať tam? Viete... deti sú nevyspytateľné!“

„Družina?“ spýtala sa Ivana. „Ja... ja neviem. Prečo by tam...?“

„Pozrite, pani Blažejová, za opýtanie nedáme nič. Pre istotu tam zájdeme. Čo poviete?“ navrhla riaditeľka.

Ivana rozrušene iba mykla plecami.

„Dobre! Poďme sa presvedčiť, možno naozaj nie je dôvod na paniku a Natálku nájdeme,“ riekla a položila jej ruku na rameno.

„Prepáčte... odpustite,“ snažila sa Ivana ospravedlniť dvom učiteľkám sediacim na gauči. Uvedomovala si, že im pokazila stretnutie.

„Pani Blažejová,“ povedala jedna z nich, „toto je predsa oveľa dôležitejšie. Ani by nám nenapadlo hnevať sa. Hlavne nech sa, preboha, nájde!“

„Ďakujem,“ riekla, zhlboka si vydýchla a vyšla z riaditeľne.

Riaditeľka, nasledujúc ju, naznačila kolegyniam prstom, aby chvíľu vyčkali.

Obidve nemo prikývli.

„Trištvrte na jednu,“ odvetila Frivalská, hodiac očkom po náramkových hodinkách, „dúfajme, že tam bude. Verte mi, nič iné si v tejto chvíli neželám.“

Ivana len bez slova vzlykala, kráčajúc chodbou vedľa nej.

3.

„Takže,“ šúchal som dlaňami o seba. „Vyšetrovanie sa skončilo,“ oboznámil som sedemnásťročného zasrana hneď, ako som prekročil prah vyšetrovačky.

Tento neplnoletý holobriadok navlečený v maskáčoch sa až doteraz hral na drsniaka. Považoval sa za neonacistu. Taká hlúposť. On, ktorý ani len netušil, čím v skutočnosti nacizmus bol.

Sopľoš mal obuté kanady, akiste tatkove, ktorý si ich pred vyše dvadsiatimi rokmi šlohol z kasární.

To bola vojenčina ešte povinná.

Holobriadok mal vyholenú lebku a tetovanie na krku. Vyzeralo ako dva blesky. Človek nepotrebuje byť géniom, aby pochopil, že v skutočnosti to boli dve písmená: SS.

Nie, žiadne latinské Sanctissimi (Najsvätejší) v tom nehľadajte. Práve naopak. Táto skratka označovala nemecký výraz Schutzstaffel, a teda ochranný oddiel paramilitantnej zložky nacistickej strany NSDAP

(pozn.: NSDAP – Národnosocialistická nemecká robotnícka strana. Jej symbolom bol hákový kríž, logom ríšska orlica. Tá bola v Nemecku už od nepamäti znamením moci.).

Nechápavo na mňa zazrel.

„No nečum na mňa,“ ironicky som sa pousmial. „Si v riti až po uši!“ dopovedal som. „Führer ťa práve pochoval! Si v tom sám! Bohužiaľ! Sudca rozhodne. Vidím to na takých...“ tváril som sa, že premýšľam, „desať rokov. Spodná hranica, pochopiteľne...“

„Drísty,“ drzo poznamenal, hľadiac priamo pred seba ako retardovaný.

Führer bol o tri roky starší chalan, akiste šéf bandy. Nechával sa takto oslovovať: Führer – Vodca.

Včera podvečer fyzicky napadli rodinu židovského rabína. Jeho dokopali, manželke nalomili sánku. Ich deti sa doteraz nespamätali zo šoku. Na miesto činu, na Zvonársku, takmer okamžite dorazila hliadka. Jeden ušiel, Vodcu s týmto debilkom dostali. Noc strávili v cépézečke. (cela policajného zaistenia). Predpoludním ich zverili nám.

„Keď myslíš...“ hral som divadielko, a zrejme presvedčivo, pretože len čo som spomenul, že Führer odchádza a jeho si tu necháme, skrotol.

„To povedal?“ spýtal sa už značne nervóznejší.

„A čo si čakal? Že si to odserie namiesto teba? Sa zobuď! Napadli ste dvoch ľudí a pomerne vážne ich zranili. Boli hospitalizovaní. Podľa predbežnej výpovede ošetrujúceho lekára s trvaním liečenia niekoľkých týždňov. Čosi také sa klasifikuje ako ťažké ublíženie na zdraví. Basa natvrdo ťa stopro neminie! Bohužiaľ. Aspoň budeš mať fúru času nad sebou popremýšľať. A možno si to aj užiješ! O indulone sa ti bude aj snívať,“ naschvál som ho postrašil. Nato som sa pousmial, žmurkol som na neho a letmo mu poslal vzdušný bozk ako nejaký teploš.

Pochopil a trochu nezvyčajne sa pomrvil.

V úmysle odísť z miestnosti som sa chcel otočiť k dverám.

„To... to nie ja. Ja som... teda, nie ja... to... bol to jeho nápad,“ koktal ako taký hlupáčik.

„Chceš niečo povedať?“ spýtal som sa.

„To Kamil! Bol to... bol to jeho nápad. To on ich napadol. Ja som sa... ja, hm... len som sa díval!“ skoro sa rozplakal.

„Kto je Kamil?“ opýtal som sa a prísne stiahol oči.

„Vo... vodca!“ odpovedal s malou dušičkou.

Tak Kamil. Už nie Führer? usmial som sa v duchu.

„A... a som neplnoletý,“ snažil sa, akoby topiaci, chytiť slamky.

„A čo?“ zdvihol som obočie.

„Nemôžem ísť sedieť! Mám iba se... sedemnásť!“

„A to máš odkiaľ, takú sprostosť?“ zvýšil som hlas.

„Akože sprostosť...“ nerozumel.

„Hranica trestnej zodpovednosti bola dokonca znížená z pätnástich na štrnásť rokov. Mladý, už si tri roky za hranicou!“

„To som ne... netušil.“

„Neznalosť zákona neospravedlňuje! Ako vravím... si v totálnej, ale v totálnej riti! V takej veľkej, že si to ani nedokážeš predstaviť!“

„Tej ženy som sa ani nedotkol. V tom mal tiež prsty on, spolu... spolu s Heňom.“

„Hovoríš o veľkom vodcovi Kamilovi?“

Prikývol.

„Heňo bol ten druhý? Ten, čo zdupkal s Führerom, hej?“

Zasran opäť prikývol. Na mňa sa však nepozrel. Hľadel do zeme. Viditeľne mu krivilo ústa do strany. Slzy už mal na krajíčku. Pred chvíľou sebavedomý neonacista, teraz ustráchaný zajac so zvesenou hlavou a spustenými ramenami.

Schmatol som stoličku a otočil ju opačne. Sadol som si oproti nemu, oprel ruky o operadlo a riekol: „Som samé ucho! Tak spievaj!“

Prehltol tak hlasno, že keby tu bolo umývadlo, odprisahal by som, že v ňom zabublala voda. Opäť som si všimol jeho tetovanie. Tie dva blesky, to SS. Pousmial som sa a pokýval hlavou do strán. Hľadiac na vystrašeného chlapca, mali ďaleko od pôvodného – Schutzstaffel.

Skôr by sedelo: Strachuplný sraľo.

Zdvihol hlavu a jedným dychom potopil oboch svojich kumpánov. Kamila aj Heňa. Aj mi nadiktoval ich adresy. Dokonca povedal aj to, čo s prípadom nesúviselo. Jediným zatiahnutím šnúrky spláchol celú rodiacu sa neonacistickú partiu do záchoda. Urobil by čokoľvek, len aby si zachránil holú riť. Zobkal mi z ruky ako sýkorka.

Mimochodom, tú historku s Führerom som si, samozrejme, vymyslel. Po prívoze k nám sme ich od seba naschvál oddelili. Pripadalo mi to ako dobrý nápad –mladého vystrašiť. Išlo to viac než dobre. Ako po masle. Tých dvoch natrel jedna radosť.

Po takmer trištvrte hodinke som opustil vyšetrovaciu miestnosť. Na chodbe už čakala Viki. Teatrálne zatlieskala. „Remeň! Bravo! Nový rekord,“ prehodila. „Vytrieskal si to z neho za štyridsaťsedem minút, pätnásť sekúnd,“ dokončila a hodila očkom po náramkových hodinkách. „Tak teda kam?“ opýtala sa. Trochu pritom zošpúlila pery.

Aby ste rozumeli.

Pred výsluchom sme uzatvorili stávku, že sopliaka zlomím do hodiny. Viki tvrdila, že nie.

Porazený platí večeru. Vyprážaný syr s hranolčekmi. A, nepochybne, jeden veľký orosený „čapák“.

4.

Deti v školskej družine šantili. Poniektoré sa spoločne bavili v malých skupinkách, iné si kreslili, alebo si písali domáce úlohy.

Družinárka sedela za katedrou a listovala si v časopise. V pravidelných, takmer minútových intervaloch neustále zdvihla zrak a letmo preletela pohľadom po miestnosti. Občas sa decká hurónsky rozosmiali, občas zarachotili stoličkami.

Niet divu, že klopanie na dvere si nikto ani len nevšimol.

Do triedy náhle vstúpila riaditeľka školy spolu s Ivanou Blažejovou.

„Deti, deti!“ zatlieskala zrazu družinárka. „Postavíme sa! Deti, utíšte sa, prosím,“ zvolala.

Sama pritom vstala a postavila sa pred tabuľu povedľa riaditeľky. Všimnúc si uplakanú Ivaninu tvár, vetrila problém.

„Prepáč, Evka,“ oslovila pološepotom družinárku, „hľadáme Natálku Blažejovú, tretiačku z béčky. Mala čakať na mamu, no niet jej. Dúfali sme, či sa tu náhodou...“

„... nie, žiadna Natálka tu nie je,“ prerušila riaditeľku.

Ivana šibala očami po triede.

„Mysleli sme, či sa sem náhodou nezatúlala trebárs s nejakou spolužiačkou...“

„... určite nie! Skúsim sa ich však spýtať. Hovoríš tretia bé?“

Riaditeľka prikývla.

Družinárka bola s riaditeľkou skoro v rovnakom veku, poznali sa vyše desiatich rokov. Prirodzene sa oslovovali familiárne, aj si tykali.

„Sonička, Peťko, Matúško, vy chodíte do béčky, pravda?“

„Áááno,“ odpovedali takmer navlas rovnako.

„Nevideli ste po skončení vyučovania Natálku Blažejovú? Mala čakať na mamičku, ale niekam sa zatúlala.“

„Ja som ju videla,“ odpovedala Sonička, pričom si špárala v nose.

„Kde? Kde si ju videla?“ vybuchla nekontrolovateľne Ivana.

Dievča sa trošku naľakalo. Pozrelo na družinárku.

„Sonička, kedy si ju videla?“ zopakovala otázku riaditeľka o čosi pokojnejšie. Ivane pritom položila dlaň na rameno.

„Se-de-la na la-vič-ke. Má-va-li sme si cez ok-no,“ odpovedala pomaly ako ťahacia harmonika, avšak o čosi vystrašenejšie.

„Kam išla? Odišla niekam? Sonička, odišla niekam?“ pritlačila Ivana na hlasivky.

Soničke sa natlačili do očí slzy. Začali jej podskakovať pery.

„Upokojte sa, pani Blažejová,“ prosila ju riaditeľka. Nato pristúpila k dievčaťu, čupla si k nej a, hladiac jej rameno, chlácholila ju: „Sonička, nič zlé si neurobila. Dobre?“

Sonička prikývla, no slzám sa aj tak neubránila. Zo dvakrát potiahla nosom, napokon si ho utrela do rukáva.

„Povedz nám, moja. Videla si ju odchádzať?“

Sonička znova prikývla.

„Kam išla? Pozri, jej mamička sa o ňu bojí...“

„Od... odchá... odchá-dza-la s ne... s ne-ja-kým ujom,“ vyriekla Sonička plačúc. Ramená sa jej už viditeľne natriasali.

„Preboha, s akým ujom?“ Ivana si znova neudržala jazyk na uzde. Tiež pribehla k nej a čupla si povedľa riaditeľky. Schytila dievčatko za druhé rameno.

„Sonička, s akým ujom? Tak vrav, preboha! Pre boha živého... s akým ujom?“ panikárila Ivana.

Dievča sa rozplakalo a pritislo sa k riaditeľke.

„Sonička, prosím ťa, povedz, s kým odišla? Ako ten ujo vyzeral?“ neprestávala Ivana kričať.

„Pani Blažejová, prosím vás... prosím vás, má z vás strach! Nevidíte, že sa bojí? Prosím vás... takto sa nikam neposunieme,“ upozornila ju opäť riaditeľka, hladiac Soničku už po hlave. Chvíľu ju ešte hladkala, napokon sa jej opäť spýtala: „Sonička...“

Dievčatko sa na ňu pozrelo.

„Je nesmierne dôležité, čo povieš,“ pokračovala, „naozaj si si istá tým, čo hovoríš? Naozaj si videla Natálku odchádzať s nejakým ujom?“

„Hej,“ odpovedala a znova potiahla nosom, „sede-la tam na la... la-vič-ke. Má-va... máva-li sme si. Potom pri-šiel je-den u... ujo. Nie-čo sa roz... rozprá-vali a iš-li preč...“

„Bože môj... moja Natálka!“ skríkla Ivana na celú triedu. Celá sa roztriasla. „Uniesli mi dieťa, pre boha živého, moju Natálku, moje dieťa...“

Deti ničomu nerozumeli. Ivana im evidentne naháňala strach.

Riaditeľka pohladila Soničku ešte raz po vláskoch a prudko vstala. Hodila očkom po družinárke.

Tá si dlaňou prekrývala ústa. Iba hľadela v nemom úžase.

Ivana zbledla ako stena, takmer zozelenela.

„Poďte!“ Riaditeľka schmatla Ivanu za pás a ťahala von z družiny.

„Deti, upokojte sa... upokojte sa, pokoj... Jožko, Maťko sadkajte si, nebojte sa, už je dobre, “ miernila ich strach družinárka. Soničku si pritisla k sebe. Tá sa azda najviac spamätávala zo šoku.

5.

Dvere riaditeľne sa prudko otvorili.

Riaditeľka, ktorej srdce bilo prudko ako zvon, priskočila k bezdrôtovému telefónu, vloženému v nabíjacej stanici. Nachádzal sa hneď povedľa notebooku. Vyťukala stopäťdesiatosem.

Obidve učiteľky, čakajúce na riaditeľku, pochopili, že je zle.

„Poďte, poďte! Sadkajte si,“ riekla riaditeľka Ivane už s telefónom pri uchu.

Ivana, opierajúc sa jednou rukou o zárubňu dverí, iba lapala po dychu. Neustále opakovala dookola: „Uniesli mi dieťa, moje dieťa... uniesli mi Natálku, moju Natálku... moje zlaté dieťa... moje dieťa... moje dieťa...“

Jedna z učiteliek ihneď vstala a Ivanu schmatla okolo ramien. Mala pocit, že odpadne.

Ivana bola bez farby. Triasla sa ako osika, tvárila sa ako nepríčetná.

„Polícia?“ opýtala sa riaditeľka. Chvíľu počúvala a pokračovala. „Pravdepodobne došlo k únosu dieťaťa, Natálky Blažejovej, žiačky tretieho ročníka našej školy...“ kričala do telefónu.

Medzitým ako riaditeľka komunikovala s policajtom na operačnom stredisku a odpovedala mu na otázky, z vedľajšej zborovne sa už pred riaditeľňou pomaly zhromažďovali všetci tí učitelia aj učiteľky, ktorým sa skončilo vyučovanie, alebo mali voľnú hodinu.

Nechápavo sa spytovali jeden druhého, o čo ide. Počuli Ivanine vzlyky, no nevedeli presne, o čo išlo. Niektorí nakúkali cez pootvorené dvere do riaditeľne.

Riaditeľka ukázala posunkom jednej z učiteliek, ktoré sedeli v gaučovke, aby zatvorila dvere.

Tá ich bez zaváhania pribuchla.

„Polícia je na ceste!“ povedala riaditeľka a telefón položila na okraj pracovného stola. Nato si okamžite prisadla k Ivane z druhej strany. Tú už držala okolo ramien jedna z učiteliek.

„Pani Blažejová, smiem?“ riaditeľka ukázala prstom na fľašu s minerálkou.

Ivana prikývla, hoci mala plnú hlavu iných myšlienok.

Riaditeľka jej podala pohár.

Ivana ho obopla prstami chvejúcich sa rúk a priložila k perám. Trochu vyliala.

„To nič! Je to v poriadku,“ pohotovo zareagovala riaditeľka a servítkou jej utrela okraj blúzky. Pre istotu vzala pohár z rúk a položila na stôl.

Ivana sa znova rozplakala. Tvár si vložila do oboch dlaní.

Riaditeľka ju hladila po hlave.

„Polícia tu bude čoskoro,“ povedala a pohľad sa jej stretol s pohľadmi oboch rovnako prestrašených kolegýň.

„Ja... musím... musím zavol...“ koktala zrazu Ivana.

„Deje sa niečo?“ opýtala sa nechápajúc riaditeľka.

„Musím si zavo... zavolať. Kde mám telefón? A... a kabelku?“ otáčala sa do strán, sediac v strede gaučovky.

„Nech sa páči,“ podala jej ju jedna z dvojice učiteliek.

Ivana ju schmatla a nepríčetne sa v nej prehrabovala. Napokon mobil našla. S trasúcimi sa rukami hľadala v zozname.

„Musím zavolať man...“ hlasno prehltla. „Manželovi!“ dokončila.

„Iste! Samozrejme!“ prikývla riaditeľka, pevne ju už držiac za pažu.

6.

Z diaľky bolo počuť zavýjanie sirén. To sa už ulicami mesta náhlilo niekoľko policajných hliadok. Ľudia čakajúci na zastávkach mestskej hromadnej dopravy sa len v nemom úžase otáčali, nechápajúc, čo sa deje.

Poniektorí z nich možno čakali, že prinajmenej zbadajú niekoho z predstaviteľov vlády, ktorého sprevádzala policajná kolóna.

Asi dúfali, že uvidia niektorého z ministrov, a možno hneď niekoľkých naraz, či azda premiéra, alebo rovno samotného prezidenta Slovenskej republiky.

Policajné autá sa prehnali okolo a ľudia zostali sklamaní. Nevideli nikoho.

„Preleceli jak šalene. Vidzel som veľké hovno a ne ministra,“ posťažoval sa akýsi starší pán istej mladej slečne na zastávke emhádé.

Tá len mykla ramenom a veselo si ďalej četovala na ipode. Pravdupovediac, kohokoľvek z vlády mala totálne v paži.

A život na hlavnej ulici mestskej časti Terasa sa opäť vliekol svojím rutinným tempom.

To už sa nedalo tvrdiť o blízkom okolí základnej školy, ku ktorej smerovali všetky spomínané policajné hliadky. Zatarasili ulice aj uličky zo všetkých možných smerov aj strán a okolie ihneď zabezpečili policajnými páskami. Rodičia sa totižto opäť začali schádzať po svoje ratolesti. Piata vyučovacia hodina sa chýlila ku koncu.

Sirény stíchli, no majáky v tieni stromov aj naďalej farbili blízke okolie do červeno-modra. Auto, ktoré sa zastavilo najbližšie ku školskej bráne, sa pýšilo nápisom: SLUŽOBNÁ KYNOLÓGIA POLICAJNÉHO ZBORU.

Z oboch strán Nissanu Navara vyskočili dvaja skúsení psovodi. Tí zo zadnej časti auta, špeciálne upraveného na prevoz služobných psov, ich vypustili hneď dvoch. Nemeckého ovčiaka a labradora. Štvornohí, poslušní ako vojaci, si hneď sadli k nohám svojich pánov, čakajúc na ďalšie pokyny.

Zopárkrát zaštekali, čím dali okoliu najavo, že na malú chvíľu tu budú šéfovať oni.

K oknám tried sa takmer naraz zbehli všetci žiaci. Obdivovali autá, svetlá, majáky, služobné psy, policajtov, ich uniformy a celý ten humbug naokolo. Zvlášť chlapci boli vo svojom živle.

Učiteľky si mohli aj hrdlá zodrať, nič im to nebolo platné.

Iní dvaja spomedzi príslušníkov policajného zboru prekročili prah budovy školy. Riadiac sa pokynmi vrátničky, namierili si to priamo do riaditeľne.

7.

„Dovolíte?“ riekol prvý z nich, predierajúc sa menším zhlukom pedagógov, postávajúcich bezprostredne pred dverami riaditeľne.

Zvierajúc päsť, zaklopal hánkou prostredníka na dvere. Na odpoveď nečakal. Nasledovaný kolegom vstúpil s ním do miestnosti.

„Dobrý deň,“ pozdravil a zložil si čiapku z hlavy.

Kolega v uniforme prikývol, čiapku na hlave si ponechal. Zatvoril za sebou dvere. Dotýkajúc sa ich chrbtom, už sa nepohol z miesta.

„Dobrý deň,“ odzdravila riaditeľka a vstala.

Ivana plakala, policajta si iba letmo premerala.

Učiteľka sediaca po jej druhom boku ju hladila po chrbte.

Riaditeľka sa nadýchla, že čosi povie.

Policajt jej skočil do reči.

„V prvom rade, než sa vás na čokoľvek spýtam, zariaďte, prosím, aby nikto nevychádzal z tried. Máme tu psy! Potrebujú sledovať pachovú stopu. Chodby nech sú prázdne! Až do odvolania! Podľa informácie, ktorú nám poskytli z operačného strediska,“ pozrel na plačúcu ženu, „dcére sa skončilo vyučovanie pred takmer trištvrte hodinou. Je to správne?“

Riaditeľka prikývla a namierila si to k ďalším dverám, deliacich riaditeľňu od kancelárie jej zástupcu. V nej sa nachádzal antikorový riadiaci pult s niekoľkými prepínačmi, posuvnými potenciometrami, CD mechanikou a mikrofónom.

Riaditeľka hodila pohľad na nástenné hodiny. O minútu zvoní, pomyslela si.

Prepla prepínačom z polohy OFF do polohy ON. Následne potiahla páčkou z nuly na päťku a pridala VOLUME. Nahla sa, takmer sa ústami dotýkala mikrofónu.

„Vypočujte si dôležitý oznam! V mene policajného zboru prosím vyučujúcich, aby po zazvonení zostali spolu so žiakmi v triedach. V žiadnom prípade nevychádzajte na chodbu až do odvolania! Opakujem. V mene policajného zboru prosím vyučujúcich, aby po zazvonení zostali spolu so žiakmi v triedach. Až do odvolania nevychádzajte na chodbu! Ďakujem.“ Po skončení prepla prepínač opäť z polohy ON do polohy OFF. Prekročila prah dverí so slovami: „Vybavené!“

„Ďakujem,“ povedal policajt a pokračoval, „vec sa má takto! Máme psy, ktoré potrebujú privoňať k pachovej stope vašej dcéry.“ Znova pozrel na nariekajúcu Ivanu. „Máte niečo, čo by sa eventuálne...“

Ivana zdvihla hlavu a na chvíľu zalovila v pamäti. „Čo jej... čo tak... prezuvky. Hm? Má ich v šatni. Ak to pomôže...“

„Výborne!“ pochválil ju policajt.

„Zuzka,“ oslovila riaditeľka kolegyňu učiteľku, „zožeň Martu, nech otvorí šatňu!“

„Iste!“ odpovedala a vystrelila z gaučovej sedačky. Druhý z policajtov sa uhol a učiteľke otvoril dvere.

„Kolegyňa Marta je triednou učiteľkou Natálky Blažejovej. Po skončení vyučovania triedni učitelia zamykajú šatne. Preventívne, pre krádeže. Stalo sa totiž v minulosti, že deťom zmizli nejaké veci... topánky, svetre, ale aj kabáty. Odvtedy si veci strážia pod zámkou.“

„Skvelý nápad,“ prisvedčil policajt, „dobre, idem po psovodov. Stretneme sa v šatniach. Tie nájdeme kde?“

„Na konci chodby vpravo! Zvyčajne pani upratovačka otvára v čase prestávky aj druhé vchodové dvere na opačnej strane budovy,“ odpovedala riaditeľka.

„Žiaci opúšťajú školu druhým východom?“

„Ktorí ako, no zvyčajne áno... aj,“ riekla.

„Pre každý prípad, zariaďte, nech otvoria aj druhý vchod, psy zachytia stopu a pôjdu rovno po nej, nech sa nezdržiavajú!“

„Samozrejme! S pani Blažejovou vás teda počkáme pri šatniach,“ navrhla riaditeľka Frivalská.

„Dohodnuté! Ideme na to!“ riekol a nasadil si na hlavu čiapku.

Policajt stojaci pri dverách otvoril staršiemu kolegovi dvere a nasledoval ho.

Učitelia stojaci pred dverami vytvorili uličku, aby obaja mohli nerušene prejsť.

„Prosím vás, kolegovia, vráťte sa do zborovne! Prosím... Ďakujem,“ oslovila zvedavých pedagógov riaditeľka, hneď ako policajti opustili jej kanceláriu.

8.

„Netváriš sa dvakrát nadšene,“ podpichol Iceman, prechádzajúc popri Viki. „Zvládol to, pravda...“ usmial sa, pričom frajersky zdvihol pravý kútik pier a stratil sa za najbližším rohom chodby.

Nadýchla sa, že čosi povie, keď vtom k nám napochodoval Faker.

„Podarilo sa ti položiť toho švába do smútku?“

„Že váhaš,“ odvrkol som.

„Švába? Prečo švába?“ nerozumela Viki

„Jednoducho hmyz,“ vysvetlil Číslo, stál obďaleč vedľa kávomatu.

„To viem aj bez teba! Ale čo to má spoločné s...?“ kývala nechápajúc hlavou.

„Je to slovná hračka. V skutočnosti ide o jeden z variantov názvu pre tento hmyz. Takže akási vtipná podobnosť slov: Schabe, šváb a Schwabe, obyvateľ Švábska, Šváb. Pochopila?“

„A... a čo to má s tým henten sopliak?“

„On sa predsa na švába hrá! Neonacista...“ riekol Číslo a nejako divne si Viki obzeral.

„Na čo sa dívaš?“

„Či ti už zapálilo,“ zažartoval nemiestne, „chápeš, svetlo v tmách...“

„Hm,“ zatvárila sa zvláštne ironicky. „A, mimochodom, to nemáš žiadnu robotu, že sa tu flákaš?“ zjazdila ho a urazene mu treskla päsťou do ramena. „Kávu si vieš urobiť aj v labáku, ale ty nie... budeš sa tu motať...“

Číslo sa pousmial, žmurkol na mňa a tak rýchlo, ako sa tu zjavil, rovnako rýchlo aj zmizol. S kávou v ruke, pochopiteľne.

Tiež som sa zasmial.

„Ak ti vrazím, tú výhru si nebudeš mať ani čím vychutnať,“ poznamenala Viki, tentoraz na moju adresu.

Docvaklo mi, čo tým myslela. Zrejme, že ak mi vyrazí zuby, nebudem mať ten vyprážaný syr s hranolčekmi čím pohrýzť.

Radšej som sa zdekoval.

„Veď preto,“ odvrkla pološepotom a namierila si to do kancelárie k svojmu pracovnému stolu. „Ty sa tiež odtiaľto prac!“ zrušila Fakera, takmer o hlavu nižšieho od nej. Stál vo dverách a zavadzal jej.

„Čo jej jeb...?“

„Sklapni!“ nenechal som ho dohovoriť.

Faker roztiahol naširoko ruky. „Hádam len nie si pod papučou, kámo?“

„... isteže nie! Len viem, kedy prestať.“

„Lara sa fakt nasrala?“

To už som bol na odchode aj ja. Bez toho, aby som sa obzrel, iba som zodvihol ruku a prstami mu naznačil, aby držal jazyk za zubami.

„Pcha,“ odfúkol si a kývol rukou. Nato sa otočil k vyšetrovačke a kolegovi v uniforme naznačil, že má v úmysle nazrieť dnu. Otvoril dvere a zasrana hrajúceho sa na fašistu si premeral pohľadom.

Mladík zdvihol hlavu. Bol bledý, vystrašený na smrť.

„Čo tak zo tri po papuli? Hm?“ zamachroval Faker.

Vyklepaný tínedžer sa ešte viac rozklepal.

Faker si frajerským gestom vložil do úst zápalku a zatváril sa, akoby mu patrila celá budova. Treskol dverami a odišiel.

Strážmajster stojaci pred dverami vyšetrovacej miestnosti sa iba pousmial popod nos.

Viktóriou ponížený Faker si tak znovu vybudoval sebavedomie drsného policajta.

9.

Triedna učiteľka strčila do zámky kľúč, dvakrát ním otočila a otvorila dvere šatne. Odstúpila nabok.

„Tie s nápisom Hello Kitty,“ riekla Ivana, ukazujúc na ne prstom.

Psovodi si rozdelili prezuvky a nechali ich ovoňať svojim štvornohým kamarátom.

Psy trhli vôdzkami svojich pánov tak prudko, až to vyzeralo, že im vykĺbili ramená.

Muži zákona aj napriek šprintu za štvornohými miláčikmi nestíhali.

Psy, s jazykmi až po zem, chrčali ako takí blázni. Držali sa pachovej stopy tak dokonale, akoby to dievčatko malo podrážky topánok natreté voňavým mäsom.

Bežiac chodbou školy, cítili Natálku rovnako ako v mori vycíti žralok pach jedinej kvapôčky krvi na takmer kilometrovú vzdialenosť.

V konečnom dôsledku, je dokázané, že pes cíti stopu ešte aj po troch dňoch, a to aj napriek tomu, ak by medzitým pršalo.

Iba pre porovnanie: človek má v nose zhruba päť miliónov čuchových receptorov. Pes ich má niečo vyše dvesto miliónov. Dokonca je schopný odobrať vzorku aj zo vzduchu. Inak povedané, pochopiť citlivosť jeho ňufáka je nad naše chápanie. A to sme korunou tvorstva!

Psy, ako siamské dvojčatá bežiace bok po boku, vybehli z budovy. Na chvíľu sa zdržali pri jednej z lavičiek a pokračovali v behu asfaltom, smerom k bráne školského dvora.

Psovodi prepletali nohami, čo im sily stačili.

Medzitým sa zo všetkých strán a smerov schádzali ľudia, tak isto aj rodičia idúci po svoje deti.

V škole sa ozval zvonček. Skončila sa piata vyučovacia hodina.

Uniformovaní kolegovia z obvodu, spolu s posilami z iných obvodov, prísne strážili priestor školy z každej možnej strany. Páska s nápisom POLÍCIA znamenala jednoznačné STOP pre každého, kto sa nachádzal na jej opačnej strane. Uzavreté boli tri ulice.

Rodičia a príbuzní detí, ktorí si ich mali čo chvíľa vyzdvihnúť, boli každou nasledujúcou minútou stále nervóznejší a nespokojní. Navzájom sa prekrikovali, dožadovali sa vysvetlenia.

„Čo sa deje? Čo sa stalo? Môžete nám vysvetliť, o čo ide? Môžeme ísť po deti? Sme tu kvôli svojim deťom! Vysvetlí nám niekto, čo sa tu robí?“ neustále prekrikovali jeden druhého. Takmer im nebolo rozumieť. Ich krik sa zlial do jednej nezrozumiteľnej kakofónie, akéhosi hlasného bľabotu bez ladu a skladu, bez možnosti porozumieť čo len jedinej konkrétnej vete.

„Upokojte sa! Môžeme poprosiť o trpezlivosť? Nie je dôvod na paniku,“ ubezpečovali ich policajti.

„Héééj, zostaňte za páskou!“ zreval jeden z nich na nejakého chlapa, ktorý ju práve podliezol.

„Hrozí niečo našim deťom?“ dožadoval sa chlapík vysvetlenia. „Sú v nebezpečenstve? Doriti, o čo tu ide?“

„Láskavo sa vráťte späť! Hneď!“ nariadil policajt už značne nervóznejší.

„Nepodliezajte pásku!“ zaznelo z iného miesta. „Nič vašim deťom nehrozí. Jasné? Láskavo sa upokojte... upokojte sa! Vaše deti sú v absolútnom poriadku!“

„Je v škole bomba?“ spýtal sa ktosi z davu.

„Žiadna bomba v škole nie je! Nerobte zbytočne paniku,“ ubezpečovali policajti vždy viac nervóznejších rodičov.

Ďalší v dave, ktorý začul slovo bomba, spanikáril.

„Bomba? Aká bomba? Počujete...“ zvolal, skoro si rozdrapil hlasivky, „v škole je bomba!“

„Pusťte nás, doriti... máme tam naše deti! Musíme ísť po deti... pusťte nás... počujete?“

Ľudia sa posunuli o takmer dva metre smerom dopredu. Gumová policajná páska sa napla, značne zúžila a natiahla ako žuvačka. Takmer praskla.

„Priestor je uzavretý! Nerozumeli ste? Zostaňte, kde ste! Okamžite sa vráťte! Hneď! Vráťte sa späť! Okamžite!“ kričali policajti.

Niektorí z rodičov nerešpektovali príkazy a podliezli pásku. Utekali smerom ku škole.

Jeden z policajtov kričal čosi do vysielačky. Od vchodu budovy sa rozbehlo niekoľko ďalších policajtov. Bežali smerom von zo školského dvora do ulice. Bolo nad slnko jasné, že kolega žiadal o posily.

„Vráťte sa späť! Bleskom! Zmiznite odtiaľto! Nerozumeli ste? Máme vás zadržať?“ revali policajti na tých, ktorí nerešpektovali nariadenie nepribližovať sa k bráne školy.

Psovodi vybehli so psami na ulicu.

Psy, držiace sa pachovej stopy, ťahali svojich chlebodarcov opačným smerom, než ktorým prišla pred hodinou Ivana po dcéru Natálku.

Medzitým podliezal policajnú pásku mladý muž vo veku približne tridsať rokov. Policajti si ho všimli, pričom sa jeden z nich rozbehol smerom k nemu. Mal v úmysle ho zvoziť pod čiernu zem. Iba čo k nemu podišiel, muž mu čosi vysvetľoval.

Príslušník policajného zboru prikývol a prstami naznačil, aby ho chlapík nasledoval.

Obaja prebehli bránou a stratili sa v interiéri budovy školy.

10.

Zborovňu opustilo zopár zvedavých pedagógov. Opäť sondovali pred dverami riaditeľne. Správali sa horšie ako deti, ktorým mali ísť príkladom.

„Prepáčte, prepáčte... s dovolením,“ riekol muž zákona, sprevádzajúc mladého muža.

Učitelia sa mierne rozostúpili.

Niekto niekoho zbil? Stalo sa niekomu niečo? Úraz? Šikana s ujmou na zdraví? Útek? Krádež?

Konverzácie medzi pedagógmi sa niesli presne v tomto duchu. Celý tento cirkus bol pre nich jednou veľkou neznámou.

V okamihu, ako sa zatvorili dvere riaditeľne, pohľady všetkých sa upreli na ich kolegyňu, triednu učiteľku tretej bé, ktorá sa práve vracala smerom od šatní.

Zhluk pedagógov, akoby novinárov čakajúcich pred dverami na nejakú senzáciu, interview či špicovú fotografiu, sa v momente presunul k nej.

Vyzeralo to, akoby na rohu chodby zbadali hollywoodsku hviezdu svetového formátu Meryl Streep, či prinajmenej Sandru Bulock, alebo Scarlett Johansson. Aj keď v skutočnosti videli iba Martu Koscelanskú, v tejto chvíli mala pre nich obrovskú cenu. Bola zdrojom cenných informácií.

Marta Koscelanská, triedna tretej bé, užívajúc si svoju minútu slávy, všetko ihneď vytrúbila.

Iba čo sa na prahu dverí riaditeľne zjavil mladý muž, Ivana okamžite vyskočila a hodila sa mu okolo krku.

Bol to jej manžel a Natálkin otec Jaroslav Blažej.

Tento šarmantný muž, spolu so svojou manželkou Ivanou, podnikal v oblasti nábytku a dizajnu interiéru. Okrem iného bol aj vlastníkom predajne so starožitnosťami. Vzhľadom na „autíčko“, ktorým sa priviezol, BMW X6 xDrive, 280 kW, a ktorého cena sa pohybuje od 110 000 eur a vyššie, si až tak zle nežili.

„Ďakujem, môžete odísť,“ riekol policajný dôstojník.

Strážmajster sa porúčal.

„Ospravedlníte nás?“ opýtal sa dvoch učiteliek, ktoré sa v tejto chvíli už tiež stali nadbytočnými.

„Iste,“ odpovedali takmer naraz. Vstali a opustili miestnosť.

Hviezda slávy triednej učiteľky Marty Koscelanskej v tomto momente zhasla.

Stredobodom záujmu pedagógov sa stali práve tieto ich kolegyne.

Od Koscelanskej, ktorú ponechali samu na chodbe ako ohlodanú kosť, sa opäť behom presunuli späť pred dvere riaditeľne.

Marta Koscelanská, triedna tretej bé, sa nadýchla, že ešte niečo dopovie, ale už nebolo komu.

11.

Jaro Blažej spolu s manželkou Ivanou sedeli v gaučovej sedačke.

Policajný dôstojník v uniforme, kapitán Petráš, sedel v kresle hneď oproti nim. Delil ich iba konferenčný stolík.

Riaditeľka Frivalská si sadla do koženého kresla na kolieskach, ktoré si pritiahla od svojho pracovného stola.

Kapitán mal na stolíku otvorený poznámkový blok a Ivaninu peňaženku, v ktorej mala za priesvitnou priehradkou zastrčenú Natálkinu fotografiu.

„Ma... mala oblečené žlté tričko s trblietkami, modrú sukničku po kolená, tiež so žltou čipkou. Rovnakej farby mala aj tenisky.“

„Tiež žlté?“ opýtal sa kapitán.

Prikývla.

„Mala oblečené ešte niečo?“

„Modré pančušky,“ spomenula si.

Ako malý kanárik, preblesklo kapitánovi hlavou, avšak mlčal. Všetko si starostlivo zapísal. „Čo školská taška?“

„Zelená s oranžovými reflexnými prvkami.“

„Klasická?“

„Áno,“ vstúpil do rozhovoru manžel Jaroslav.

Ivana sa opäť rozplakala. Chrbtom dlane si utrela slzy.

„Ivanka...“ snažil sa ju manžel povzbudiť.

„Jaro, naše dievčatko uniesli... uniesli ju! Naše slniečko...“

„Upokoj sa... prosím ťa...“ chlácholil ju ďalej.

„To zatiaľ nevieme,“ vstúpil do rozhovoru policajný dôstojník, „nemohla odísť trebárs s niekým zo susedstva, koho poznala a kto ju iba odprevadil domov, alebo...?“

„Vedeli by sme o tom!“ riekol Blažej.

„Mal som na mysli, či vaša dcéra nemá v susedstve spolužiaka, alebo spolužiačku a či neodišla spolu s nimi,“ spresnil kapitán.

„Má... spolužiaka. Býva o tri domy ďalej, ale... doteraz sa to nikdy nestalo, tak prečo dnes? Koniec koncov, ani nie sme nejakí dobrí známi. Vídame sa na ulici, občas sa pozdravíme. Viete, my s manželkou podnikáme a na nejaké posedenia so susedmi nám príliš veľa času nezostáva. Sme radi, že si nájdeme čas pre seba... ako rodina,“ odpovedal Jaroslav.

„Chápem,“ prisvedčil Petráš, „hovoríte, že podnikáte!“

„Presne tak!“ prikývol.

„Smiem sa opýtať s čím?“

„Čo to má spoločné so zmiznutím našej dcéry?“ nechápal.

„Možno naozaj nič, možno viac, než si myslíte.“

„Čo konkrétne máte na mysli?“ nerozumel Blažej.

„Darí sa vám v podnikaní?“

„Chvalabohu, ale stále nerozumiem...“

„Vyhrážal sa vám niekedy niekto? Niekomu niečo nedlhujete? Namieste by bolo popremýšľať aj o...“ kapitán sa zatváril divne a hodil pohľad na peňaženku.

Blažej si to všimol a okamžite zareagoval. „Hovoríte o únose, pre... pre výkupné?“

„Je to jedna z možností. Nemali ste v minulosti trebárs problém s výpalníkmi?“ zvažoval naďalej policajný dôstojník.

„Tuším raz...“ Blažej sa vážne zamyslel.

„Čože?“ zhíkla Ivana. „Nikdy si o tom nehovoril...“

„Ivanka, bolo to dávnejšie, asi pred rokom. Nechcel som ťa znepokojovať, ale... ale odvtedy je ticho.“

„Zaplatili ste?“ spýtal sa policajt.

Blažej neodpovedal.

„Tak zaplatili ste?“ Petráš zopakoval otázku.

Ivana vyvalila na manžela oči.

Prikývol a pozrel do zeme.

„Čože?“ skríkla Ivana.

„Aby sme mali od tých svíň pokoj!“ ohradil sa.

„Si si istý?“ nechala sa vyviesť z miery.

„Myslím... myslím, že áno...“ koktal.

„Koľko si im zaplatil?“ spýtala sa.

„To je predsa jedno, chránil som v prvom rade nás!“

„Ohlásili ste to?“ opýtal sa kapitán.

Záporne pokýval hlavou do strán.

„Tak koľko si im zaplatil?“

Blažej sa zhlboka nadýchol.

Ivana od neho neodtrhla pohľad.

„Stotisíc!“ povedal, skoro ho nebolo počuť.

„Stoti...“ takmer zamdlela, „zbláznil si sa?“

„Ivanka...“

„Chápeš, že práve toto...“

„Ivanka,“ nenechal ju dohovoriť. „Ver mi, odvtedy...“ kývol rukou, „v konečnom dôsledku, ani si to nepocítila!“

Ivana sa nezmohla na slovo. „O to predsa nejde,“ kývala hlavou do strán.

„Prepáč, ale bola to cena za to, ako žijeme!“

„A ako žijeme? Povieš mi to? Že sa trápime od rána do večera? Máš pocit, že kradneme? Všetko sme si vydreli od piky! Keď sme začínali, požičali sme si peniaze od našich, aby sme si vôbec mohli otvoriť živnosť!“

„Mrzí ma to! Nechcel som ťa ohroziť, a Natálku už vôbec nie!“

„Ako ohroziť? Oni sa ti vyhrážali? O čom to hovoríš?“

„Dobrá otázka! Niekto sa vám predtým vyhrážal?“ opýtal sa Petráš.

Blažej si odkašľal. „To som sem došiel na výsluch?“

„Nie! Isteže nie, ale v mnohom nám to môže pomôcť a mnohé vysvetliť!“

„A čo ak nie? Čo ak je všetko inak?“

„To nevieme, ale ako som už naznačil, zvažovať musíme všetky alternatívy.“

Jaro si znova zhlboka vydýchol.

Ivana pocítila, ako sa mu rozochvela dlaň, ktorou ju držal.

„Pán Blažej, vyhrážali sa vám?“ zopakoval Petráš otázku.

Jaroslavovi sa natisli do očí slzy. Prikývol a potiahol nosom. Nahlas prehltol.

„Ako sa vám vyhrážali?“

Jaroslavovi stiekla dole lícom slza. Utrel si ju.

„Jaro, preboha!“ riekla Ivana, všimnúc si to.

„Doručili mi v obálke nábojnicu a...“

„Ježišikriste!“ zľakla sa Ivana.

„Prázdnu nábojnicu?“

Prikývol.

„Ešte niečo tam bolo?“

„Lístok.“

„Niečo bolo na ňom napísané?“

Opäť prikývol.

„Čo... čo tam bolo napísané?“ spýtala sa Ivana.

„Zaplať sto litrov,“ nahlas prehltol a pokračoval, „inak ti odprášime ženu, alebo dcéru. Jedna to schytá rovno do čela! Okrem iného ti všetko ľahne popolom!!!“

Ivana si prekryla rukou ústa. Zostala ako obarená.

„Dennodenne si túto vetu opakujem stále dookola a dúfam... iba dúfam, že...“ pomerne nahlas si vydýchol.

Vtom ktosi zaklopal na dvere.

„Vstúpte!“ zvolala riaditeľka, ktorá rovnako ako Ivana so zatajeným dychom počúvala manželovo rozprávanie.

Do miestnosti vstúpil jeden zo psovodov.

Všetky oči v miestnosti sa upreli na neho.

Výraz jeho tváre neveštil nič dobré. Hľadiac na kapitána Petráša, iba pokrútil hlavou do strán a sklopil zrak.

„Čo... čo to znamená?“ zjačala Ivana.

Kapitán pozrel na Ivanu.

„Tak čo to znamená, pre Kristove rany!“ opäť sa celá roztriasla.

Petráš znova mrkol na psovoda a mierne prikývol.

„Psy išli po stope,“ ujal sa slova psovod, „zo šatne až von pred školu. Ovoniavali lavičku, čo dokazuje, že vaša dcéra tam skutočne na vás čakala. Napokon vybehli z areálu školy na ulicu smerom doprava. Bežali až po najbližšiu zákrutu. Asi desať metrov za ňou sa stopa stratila!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Anjelik.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.