Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Miroslava Varáčková

Autor: © Miroslava Varáčková, 2018

Obálka: © Katarína Jurková

Korektúra: Mgr. Lenka Mondočková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o., Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2018

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-179-2

ISBN MOBI: 978-80-8197-180-8

Ako povedal ktosi múdry: „Sú ľudia, ktorí sa nikdy neprestanú milovať, pretože to, čo ich spája, je silnejšie ako to, čo ich rozdeľuje.“

1. kapitola

„Kto povedal, že život nie je pes?“ potichu som zafrflala a zo všetkých síl potlačila slzy.

„Hovorila si niečo?“ mame neuniklo moje ponosovanie. V chudej ruke držala posledné kusy batožiny a očividne na tom nebola lepšie ako ja, hoci sa svoje pocity pokúšala všemožne skryť.

„Ale nie. Nič.“

Mlčky prikývla a otočila sa mi chrbtom, aby som nevidela, ako ňou lomcujú pochybnosti. Nikdy nahlas nepriznala, že sa posledné týždne topí v neistote, a ani nemusela. Sršala z nej. Z každého jej pohybu či gesta. Zbytočne ju skrývala a pokúšala sa nás všetkých oklamať. Sama so sebou uzavrela nepísanú tichú dohodu o statočnosti. No nedarilo sa jej ju dodržať. Veď ako by aj mohlo!

Ponosila som do auta zvyšok našich vecí, a po opätovnom skontrolovaní všetkých miestností som sa usadila na zadné sedadlo vedľa svojho brata, ktorý sa tváril, akoby sa ho nič netýkalo. Na okamih som ho upodozrievala, že je to len jeho svojský spôsob pretvárky. A možno aj bol.

„Myslím, že máme už všetko, môžeme vyraziť,“ doľahlo ku mne mamino skonštatovanie. Neuniklo mi, ako jej pri tých slovách preskočil hlas.

V tej chvíli bolo nad slnko jasnejšie, že dnešok zaujme poprednú priečku v našich osobných zoznamoch najhorších dní. Hneď po tom, ako zomrel otec a životy sa nám otočili naruby.

Naposledy som sa obzrela na priečelie nášho domu a mlčky sa rozlúčila s ním i s ulicou, ktorá bola plná spomienok. Očami som pohladila okno svojej izby a o malú chvíľu, keď sme sa pohli a neodvratne opustili domov, z celej duše som si želala, aby nás tam, na novom mieste, čakali krajšie zajtrajšky bez strát.

„Stihla si sa rozlúčiť s Dianou?“ prerušil mamin hlas ťaživé ticho, keď sme míňali sídlisko, na ktorom bývala.

„Mhm,“ vydrala som zo seba a radšej sa už nepozerala na svet za oknom, na činžiaky ktoré skrývali mnohé naše kamarátske tajomstvá.

„Cez najbližšie voľno ju môžeš ísť navštíviť. Môžete sa aj naďalej stretávať. Cez prázdniny a sviatky, cez víkendy... Nejdeme predsa až tak ďaleko.“

„Mhm,“ odvetila som opäť. Na inú odpoveď som sa v tej chvíli nezmohla. Opúšťať Dianu bolo ako opúšťať sestru. Tvorili sme nerozlučnú dvojicu už od škôlky a ja som si život bez nej nevedela predstaviť.

Popravde, nikdy som si nemyslela, že sa to naozaj stane, že skutočne odídeme, hoci som úplne chápala mamu, prečo sa tak rozhodla. Potajme som dúfala, že sa udeje niečo, čo tomu zabráni. Predstavovala som si, že príde povodeň, zavládne mor, vychýli sa zemská os alebo príde neočakávaná doba ľadová, že do nového domu udrie blesk, alebo... alebo sa len jednoducho zobudím a zistím, že všetko to bol len zlý sen. No nebol. Skutočnosť sa premenila na oceľovú vestu, pre ktorú som nemohla poriadne dýchať a dusila sa.

„Pustím rádio,“ ozvala sa opäť mama a pozrela na mňa v spätnom zrkadle. Nasilu sa snažila udržiavať konverzáciu, hoci by bolo lepšie, keby mlčala a nechala mlčať i mňa.

Strojene som sa na ňu usmiala. Ten výraz som dlho trénovala, aby som ho v situáciách ako táto mohla použiť, aj keď som celý celučký deň dúfala, že sa moja silná túžba zhmotní a zasiahne proti prúdu udalostí, ktoré sa práve diali a ja ho nebudem musieť nikomu predviesť.

Nič také sa však nekonalo. Žiadne zázraky, zásahy zhora, žiadne guľové blesky.

„Bude sa ti tam páčiť, uvidíš,“ povedala, no znelo to, akoby chcela uistiť viac seba ako mňa.

„Pokúsim sa zvyknúť si.“

„Všetci si zvykneme. Časom. Keby som neverila, že nám tam bude lepšie, nesťahovali by sme sa. Robím to aj pre teba, Ema. Pre vás oboch. Ostať by nás zničilo. Najprv mňa a potom i vás.“

Prikývla som, no v duchu som preklínala každý nový kilometer, ktorý nás vzďaľoval od starého života. Mne v ňom bolo dobre. Nechcela som ho meniť. Aj napriek nevôli, ktorá sa ma zmocnila, som však vedela, že keby sme ostali, keby sa naozaj zadrel motor alebo sa stala prírodná katastrofa, nikdy by to už nebolo ako predtým. Nikdy. A taktiež som vedela, že pre mamu je oveľa ťažšie opúšťať domov ako pre mňa, preto som jej to nechcela ešte viac sťažovať zbytočnými rečami. Verila, že zmena je riešenie, ktoré nám pomôže preniesť sa cez bolesť. Dúfala, že ak odíde z miesta, kde na nás spomienky na otca číhali na každom kroku, skôr sa nám podarí začať odznova. Nemohla som jej predsa kradnúť to presvedčenie. Bolo pre ňu ako záchranné lano, ktorého sa úzkostlivo držala, len aby dokázala každé ráno vstať z postele a fungovať.

Vedela som, že v živote každého človeka sa občas dejú veci, s ktorými nesúhlasí, no pre ľudí, ktorých miluje, sú nevyhnutné a práve preto, z lásky čistej a silnej, sa musí prispôsobiť.

Zavrela som oči a v mysli si prehrala poobedné lúčenie s Dianou.

„Navždy priateľky?“ spýtala sa ma.

„Navždy,“ prísažne som vztýčila dva prsty. „Ničím neohrozené BFF.“

„Sviňa osud,“ zahromžila Diana smrkajúc. „Neukradne mi ťa, hoci by si bývala aj na severnom póle medzi ľadovými medveďmi a nemala žiadnu wifinu. Nájdeme si spôsob, ako ostať v kontakte. Za každých okolností.“ Naposledy ma objala. Tak tuho, až ma zaboleli rebrá.

A práve tento náš vzájomný sľub spolu s vedomím, že domov je vlastne tam, kde je rodina, kde je moja mama a brat, mi tíšil bolesť na duši.

Nenápadne som pozrela na vedľa sediaceho brata Tomáša, ktorý sa ustavične netrpezlivo hniezdil. V ruke držal mobil a hral nejakú hru. Prsty mu skákali po tlačidlách ako o život. Asi zacítil môj upretý pohľad, otočil sa a zagánil.

„Čo je?“

„Nič,“ odvrkla som a opäť sa zapozerala von.

Tomáš mal osem a bol o deväť rokov mladší, no ja som mala pocit, že nás delia tisíce svetelných rokov. Akoby žil v úplne inej dimenzii plnej elektroniky riadenej centrálnym počítačom, a nič z reálneho sveta sa ho netýkalo. Zvykla som ho volať Kybertomi, čo ho spoľahlivo vytáčalo.

Neraz sme sa hádali pre maličkosti a pravidelne mi vykrikoval, že som tá najhoršia sestra na svete, no keď sa večer bál, bola som prvá, za kým pribehol a votrel sa mi pod paplón.

***

Krajinu už pohltila tma, keď sme konečne dorazili na ulicu lemovanú vysokými topoľmi. Bolo ich tam nespočet, týčili sa v stromoradí nad chodníkom a clonili výhľad. Nepáčili sa mi. Rovnako ako vysoké domy s oddelenými predzáhradkami, ako celá ulica i veľké mesto, ktoré sa na prvý pohľad javilo ako nekonečné bludisko.

„Tak už sme tu,“ ozrejmila mama, akoby sme nevedeli, a teatrálne roztiahla ruky. „Náš nový domov. Voilá!“ S Tomášom za pätami vstúpila cez bráničku do dvora a zaštrngala kľúčmi.

„Poď, Ema,“ zavolala na mňa. „Nech vojdeme spoločne. Bude v tom symbolika.“

Prevrátila som oči, niekoľkokrát som sa zhlboka nadýchla a počúvla ju. Neochotne a neisto. Krok za krokom som sa v duchu presviedčala, že nič nie je také, ako sa javí na prvý pohľad a že toto nie je mesto plné smogu, nákupných centier, spletitých ciest a príšernej odmeranosti. Snažila som sa vidieť na ňom aspoň niečo pozitívne. Prisahám, že áno. No jediné, čo som cítila, bola nenávisť. K mestu. K sťahovaniu. K skutočnosti, že tam nebudú moji priatelia vrátane Diany a predovšetkým, že tam nebude náš otec. Ale ten nebude už nikde. To bol zo všetkého ten najhorší fakt.

Vstúpili sme spolu dnu, ako to chcela mama, držiac sa ruky, a neisto postávali v skromnej predsieni. Dom bol o poznanie menší ako ten, v ktorom sme bývali doteraz, no príjemné zemité farby spôsobili, že vyzeral útulne. Točité schodisko, sled drevených dverí, na stene osirelý obraz akýchsi hôr. Náš nový domov, naše nové útočisko i štartovací bod zároveň.

„Bude nám tu dobre,“ povzdychla mama a obdarila úsmevom brata i mňa. Videla som, ako ňou lomcuje zmes protichodných pocitov, ale držala sa. Pevnejšie som jej stisla ruku na znak súhlasu.

„Nájdete si nových kamarátov a budete využívať všetky výhody veľkomesta. Čaká nás veľa pekných vecí.“

„Je tu aj TriDé kino?“ nadšene sa ozval Tomáš.

„Určite. A keby len jedno!“

„Aj Imax? A herňa s virtuálnou realitou? Kubo bol v takej, keď boli v lete na dovolenke.“

„Zistíme,“ mama mu postrapatila vlasy a pobádala ho, aby vybehol hore pozrieť sa na svoju novú izbu. Pomyslela som si, aké ľahké je kúpiť si ho, ako málo stačí k tomu, aby bol šťastný. Chcela som byť ako on. Aspoň na chvíľu zabudnúť a zahodiť starosti za hlavu, otvoriť sa novým výzvam a všetkému, čo nás čaká.

***

Ráno sa ulicou rozhostil ruch a zobudil ma. Pomrvila som sa, zazívala a ospalo sa rozhliadla okolo.

„Tak predsa sa mi to len nesnívalo,“ povzdychla som.

Slnečné lúče bezočivo vliezali dovnútra a oznamovali ďalší teplý deň. Na koniec septembra dosť netypický, nadčasové letné horúčavy pôsobili vyčerpávajúco. Pomyslela som si, že predovšetkým v meste budú spaľujúce a neznesiteľné a prepadol ma ďalší príval smútku za horami a lesmi, ktoré obklopovali mestečko, z ktorého sme prišli.

Posadila som sa a ponaťahovala skrehnuté svaly. Ešte stále som mala oblečené tie isté rifle a tričko, čo včera. Ani som sa nestihla prezliecť do pyžama pred tým, ako som v noci po príchode prepadla sebaľútosti a slzami zmáčala celú podušku.

Očami som prebehla po miestnosti. Bola pekná. A pomerne veľká. Aj nábytok ladil. No nič z toho ma nedokázalo dostatočne potešiť. Ešte aj svieža zelená na stenách, jedna z mojich obľúbených farieb, ma znervózňovala.

Všimla som si krabice a kufre stojace na zemi, ktoré mi sem vyniesla mama, keď som zaspala. Určite bdela celú noc a zaháňala démonov smútku zmysluplnou činnosťou. Otec jej chýbal ako kyslík. Chradla bez neho na tele i na duši a začala trpieť nespavosťou.

Batožiny bolo dosť, aby som vybaľovaním zabila veľkú časť dňa a použila to ako dobrý dôvod na samotu.

Aspoň že tak. Nebudem sa musieť poflakovať domom a nasilu sa tváriť nad vecou.

Hluk zvonku ma prinútil vyliezť z postele a pozrieť sa, čo sa deje. Pred vedľajším domom nejaký chalan v príšerných šortkách s palmami kosil trávnik. Škeril sa pri tom od ucha k uchu, kýval hlavou do rytmu hudby, ktorá sa hlasne ozývala ktovie skade, a popiskoval si. Mal tmavohnedé krátke vlasy a chudé telo. Pripomenul mi žirafu, musela som sa pousmiať. Aj na diaľku by som mu mohla zrátať všetky rebrá pod opálenou kožou. Dva, štyri, šesť...

Bezmyšlienkovite som ho pozorovala.

Znenazdajky pozrel mojím smerom Stuhla som a okamžite som sa skryla za stenu.

Bolo mi trápne.

Špehovať z okna je... fakt úbohé. Panebože! Ešte si bude myslieť, že som divná a odkázaná na stalkovanie, a to sme len dorazili.

Bolo mi zo všetkého nanič. Úplne.

Prešla som ku kufrom a z toho najväčšieho vytiahla uterák, ktorý som dostala pod stromček počas posledných Vianoc. Nutne som potrebovala sprchu.

***

Keď som neskôr zišla do kuchyne, privítala ma vôňa čerstvo zaliateho čaju a teplých hrianok. Už to bolo isté, mama nezažmúrila oka, čo značilo jediné – zmena miesta zatiaľ nezlepšila nič.

Jedáleň bola veľká, v strede s podlhovastým stolom a štyrmi stoličkami. Širokým priechodom sa spájala s obývačkou z jednej strany a s kuchyňou z druhej. Vzdušnosť domu nechýbala, to sa muselo uznať. Ak sa zabývame a zmiznú všadeprítomné krabice, tašky a kufre, bude to pekný dom, uznala som v duchu.

Mama s Tomášom sedeli pri stole a jedli.

„Ako sa ti spalo?“ prvá prehovorila mama a usmiala sa. „Odfukovala si ako dudok.“

Neurčito som pokrčila plecami.

„Je taká povera, že to, čo sa ti sníva na novom mieste v prvú noc, sa splní,“ povedala a zvedavo sa na mňa zadívala. „Prezradíš, čo to bolo? Dúfam, že niečo pekné.“

Asi čakala, že nejako zareagujem, no čo som jej mala povedať? Že mi je mizerne, že som revala večer až do úplného vyčerpania a bezsenný spánok bol pre mňa vykúpením?

Radšej som uhla očami, do pripravenej šálky si naliala čaj a odhryzla si z hrianky, aby som nemusela odvetiť.

„Mohlo sa ti prisniť, že sme vyhrali v lotérií,“ ozval sa Tomáš a uškrnul sa.

„Alebo že uzákonia celosvetový zákaz všetkých počítačových hier pre drzé decká,“ neodpustila som si štipľavú poznámku.

„Ha-ha, vtipné.“

„Džem nebudeš?“ mama vstúpila so našej prestrelky a natrčila ku mne ruku s pohárom. „Načala som tvoj obľúbený, marhuľový.“

„Nie, ďakujem.“

„Mne sa spalo fantasticky,“ mlel svoje naďalej Tomáš „ Izba je super. Škoda, že si nepamätám, čo sa mi snívalo. Ale budem si myslieť, že o najnovšom apgrejde Kantr Strajku v mojom písíčku.“

S mamou sme na seba pozreli a ja som vystrúhala grimasu. Kybertomi, ako inak!

„Nemusela si sa vláčiť s batožinou sama, pomohla by som ti,“ nadhodila som.

„To je v poriadku.“

„Nespala si, však?“

„Ale áno. Trochu,“ uhýbavo pozrela bokom.

To si viem predstaviť, dralo sa mi na jazyk.

Asi som si neuvedomila, čo za výrazy mi krivia tvár, pretože mama sa zarazila a zosmutnela. V pokuse o nápravu som predviedla natrénovaný úsmev číslo stopäťdesiat. Povzbudzujúci. Kým s Tomášom sme si dovolili k sebe všeličo bez obáv, že by sa to toho druhého dotklo, pri mame to bolo iné. Záležalo na každom slove, na každom zatvárení sa. Bola z nás najcitlivejšia a mne z celej rodiny najbližšia. Tragédia, ktorá nás postihla, naše puto ešte viac prehĺbila.

Boli sme si aj fyzicky veľmi podobné. Kým Tomáš bol genetická zmiešanina oboch rodičov, ja som mala tie isté plavé vlasy s jemnými vlnami ako mama, ten istý drobný nos, tie isté modré oči a útlu postavu, ktorá ma často zlostila, lebo som túžila mať obliny ako Diana, na ktorých išli chalani nechať oči.

„Poobede musím ísť nakúpiť. Treba naplniť chladničku, lebo okrem pár trvanlivých potravín tu nemáme nič. S Tomáškom sa chceme aj poobzerať po okolí. Pôjdeš s nami?“ navrhla po chvíli.

„Nie, nemá teraz náladu na spoznávanie nového prostredia. Ostanem radšej tu, ak ti to nevadí.“ Predstava, že sa zavriem v izbe a poddám sa pocitu najväčšej trpiteľky, mi bola viac po vôli.

„Ako chceš. Nebudem ťa nútiť.“

„Chcem sa vybaliť a skamarátiť sa s izbou.“ Túžila som po krátkej samote, aby som sa mohla naplno oddať pocitom a zložiť masku.

***

Popoludní slnko hrialo ako bláznivé a ja som mala pocit, že mi v hlave vypáli dieru. Ležala som na dvore na neudržiavanom trávniku a dopriavala si krátky oddych od vybaľovania. Oblečenie som už mala naukladané v skrini, knihy vyložené na polici, fotky s otcom, kamarátmi a spolužiakmi nalepené nad posteľou. Zostávalo už len zopár krabíc, v ktorých bolo... ani neviem čo. Bordel, ktorý som nazbierala za celý svoj život a ktorý bude treba nekompromisne pretriediť.

Mama s bratom boli ešte stále na nákupoch, čo mi vyhovovalo. Smela som sa tráviť otrávene, nešťastne a naštvane zároveň a necítiť pri tom výčitky.

„Ahoj, “ ozvalo sa zrazu kdesi od susedov.

Nečakaný hlas ma vyplašil. Inštinktívne som sa posadila a obzrela sa.

Spoza vysokého betónového plotu trčala hlava. Smiešna hlava. Žirafia. Ihneď som spoznala suseda, ktorého som ráno špehovala.

„Uff, ale si ma vyľakal! Nie si trochu drzý? Takto sem nazerať,“ vyletelo zo mňa ostro.

„O nič viac ako ty,“ vrátil mi. „ Som Ivan, tvoj neodolateľný sused slintajúci po zoznámení,“ dodal napokon priateľsky a usmial sa.

Zahanbila som sa a do tváre sa mi nahrnula krv. Trafil do čierneho. Nebolo to od neho o nič bezočivejšie, ako moje zízanie spoza okna.

Nuž som vstala a v záujme nadviazania dobrého susedského vzťahu chtiac-nechtiac podišla bližšie.

„Ema,“ predstavila som sa a zmierlivo mu podala ruku.

„Teší ma, že budeme susedia,“ vycieral sa.

„Prečo?“

„Aspoň tu bude konečne niekto mladý. Poviem ti verejné tajomstvo,“ stíšil hlas. „Túto ulicu by mali premenovať na Geriatricko-infantilnú. Osídľujú ju totiž samí dôchodcovia alebo rodiny s malými deckami, čo je čisté peklo. Nikdy nevieš, či na teba odniekiaľ nepoletí gumená kačica alebo barla.“

„Aha.,“ pomyslela som si svoje.

„Kry si hlavu. Za každých okolností. Pozri!“ Nahol sa a ukázal mi čosi vo vlasoch. „Spomienka na zasrana od Gašparíkových. Vbehol mi do cesty, keď som išiel na bicykli. Zrýpal som sa. Rovno na kameň. A museli mi šiť kečku.“

„To je tak, keď ľudia nenosia prilbu...“

„Nie si ty nejaká múdra?“ zamračil sa.

„Ani nie,“ pokrčila som plecom.

„Tak či tak, bude príjemná zmena mať cez plot niekoho v mojom veku.“ Premeral si ma od hlavy po päty a naspäť. „A hlavne takú... sympošku,“ veľavravne zamykal obočím.

Moje nervy!

Prevrátila som očami. Posledná vec, po ktorej som túžila, bol nejaký trápny flirt. Daj si pohov, dralo sa mi na jazyk.

„Odkiaľ ste vlastne prišli?“ spýtal sa.

„Zďaleka.“

„No, to si mi fakt veľa prezradila.“

„Nuž,“ moja nálada by sa dala prirovnať k teplotám na Sibíri. Dialóg som viedla čisto zo slušnosti.

„Ja tu tvrdnem celú večnosť. Odjakživa,“ lakte si položil na plot a o ne oprel bradu. Očividne mienil v konverzácii pokračovať ešte dlho. „Ale raz vypadnem, jedného krásneho dňa opustím tento najnudnejší kút sveta a vrhnem sa do víru bujarého života.“

Nezaujato som pritakala. Mať tak teraz jeho problémy...

„Sľúbil som si to pri soche svätého Krištofa.“

„To je kto?“

„Patrón všetkých cestovateľov a automobilistov. Kam budeš vlastne chodiť do školy?“ spýtal sa. Z jeho rečnenia sa mi točila hlava.

„Na gympel.“

„Neverím! Teba mi sem privial snáď osud.“

„Nešťastná náhoda,“ zamrmlala som.

„Čo?“

„Ale nič,“ pokrútila som hlavou.

„Ráno budeme chodiť do školy spolu,“ povedal ako istú vec a jeho nadšenie by sa dalo chytiť do rúk a zabaliť do škatuľky s mašličkou.

„Fajn,“ pokrčila som plecami. „Prečo nie?“

Z Ivana sršala dobrá nálada. Vždy som mala rada ľudí kypiacich veselosťou, spríjemňovali dni. Aj keď ja som sa cítila práve teraz opačne a určite so mnou nebola zaujímavá reč.

Ivan nepatril medzi pekných chalanov, za ktorými sme sa otáčali na ulici. Jeho tvár bola dlhá a chudá, črty ešte stále príliš chlapčenské. Pleť mal posiatu množstvom vyrážok a pieh, no niečo, čo mal v pohľade, mi hovorilo, že si budeme rozumieť. Iskra, aká človeka zaujme.

„Pred vami tu bývala jedna bláznivá rodina, praví Taliani,“ preskočil z témy na tému. „Aspoň sa dialo dačo zaujímavé. Pravidelne robili divadlo pre celú ulicu. To si mala vidieť!“ zarehotal sa. „No približne prd rokom sa rozviedli a zmizli bez stopy. Jeden by povedal, že sa pozabíjali navzájom. Dom bol niekoľko mesiacov prázdny, tak som len čakal, kto príde a či vôbec.“

„A si sa dočkal,“ rozhodila som rukami.

„Našťastie.“

„Hm, ako pre koho.“

„Nebuď taká otrávená, život tu nie je najhorší, sama po čase zistíš.“

„Ale ani najlepší, keď chceš zdúchnuť, nie?“ neodpustila som si.

„Dá sa to vydržať,“ znova sa zasmial. „Ak si odmyslíš milión vecí, čo ti lezú na nervy.“

„A prečo bol,“ pozrela som smerom k nášmu domu, „tak dlho prázdny? Niekoľko mesiacov, to je divné, nie? V mestách je zvyčajne vysoký záujem o nehnuteľnosti, hlavne v takejto lokalite. Čo tu straší, či čo?“

„Hej, straší, všetkých nádejných kupcov vystrašila cena a zobrali nohy na plecia. Až okrem vás.“

Ivan si ma opäť premeral.

„Asi sa máte dobre, nie?“ zahlásil a zjavne tým narážal na našu finančnú stránku.

„Jasné, lepšie sme sa nikdy nemali,“ s poriadnou dávkou sarkazmu som povzdychla. Peniaze sme síce mali, poistka po otcovi bola vysoká a vystačí nám na dlho, no keby radšej k žiadnemu poistnému plneniu nikdy nedošlo. To však Ivan nemohol vedieť, nemal odkiaľ. Určite predpokladal, že sme ako rodina kompletní, a ja som nemala v úmysle mu nič vysvetľovať. Aspoň v ten deň určite nie.

„Vieš čo, idem ešte vybaľovať,“ povedala som, aby som sa vyhla ďalšej konverzácií. Nechcela som zachádzať do detailov o mojom živote a práve k tomu jeho otázky začali smerovať. „Máme príšerný bordel, tak nech je čím skôr všetko na svojom mieste.“

„Jasnačka, bež. Tak zajtra,“ milo sa usmial.

„Díkes za pokec,“ kývla som mu a stratila som sa vo vnútri.

***

Mama s Tomášom sa vrátili až večer. Pookriati, veselí. Potešilo ma to. Vidieť mamu aspoň na chvíľu s úprimnou spokojnosťou v tvári bolo čosi ako malý zázrak. Priniesli mi obrovskú pizzu – šunkovú s ananásom, ktorá okamžite naplnila vôňou celú kuchyňu.

„Ako bolo?“ spýtala som sa a pomohla s vykladaním nákupu. Priniesli snáď celý obchod. Múky, mlieko, mäso, zeleninu, drogériu...

„Dobre,“ odpovedala mama a podala mi škatuľu s jogurtmi, aby som ich uložila do chladničky, ktorá ešte voňala novotou a bola jednou z mála vecí, čo neostala po pôvodných majiteľoch a ktorú mama dala pár dní dozadu priviesť.

„Najprv sme boli v obrovskom nákupnom centre s tromi kinami – TriDé,“ pripojil sa Tomáš a posledné dve slová vyslovil s neskrývaným nadšením. „Potom sme si dali zmrzlinový pohár a nakoniec pizzu. Fantastické čosi. Také dačo by sme v starom meste nezažili.“

„Škoda, že si nešla s nami,“ zhodnotila mama.

„Mne to nevadí. Možno nabudúce. Aspoň som sa stihla zoznámiť so susedom.“

„Nehovor! To je skvelá správa. Aký je? Ako sa volá?“

„Ivan a je... veď uvidíš. Nechýba mu zmysel pre humor.“

„To je ten chlapec v tvojom veku?“

„Áno.“

„Už som ho zazrela. Milo pozdravil. Mohli by ste byť kamaráti. Nemyslela by si toľko na starých. A choď sa najesť, lebo ti vychladne pizza.“

Jedlo bolo posledné, čo sa mi žiadalo, žalúdok som mala zo všetkého stiahnutý na malú guľôčku, no aj tak som počúvla. Nechcela som kaziť náladu. Veď aj mama sa musí veľmi prekonávať, aby bola v pohode.

***

Večer som sa s mamou usalašila pred telkou, zatiaľ čo Tomáš už spal. Inokedy vysedával pred počítačom oveľa dlhšie, no dnešok ho unavil. Kopa nových vecí a zážitkov vie byť vyčerpávajúca.

Hral nejaký sitkom a hoci sme obe mlčky civeli na obrazovku, bolo jasné, že duchom lietame inde. Prisunula som sa k mame a pritúlila sa.

Nemali sme vo zvyku viesť dôverné rozhovory, nerozprávali sme jedna druhej o pocitoch a i keď sme si boli blízke, každá z nás si nechávala kus súkromia. Až do dňa, keď nám uniformovaný policajt medzi dverami oznámil, že otec mal smrteľnú dopravnú nehodu. Vtedy sa bariéry zlomili.

„Viem, že je to teraz pre teba ťažké, Emi. Ale pochop ma, nemohla som inak. Nedokázala by som viac žiť niekde, kde mi ho všetko pripomínalo. Postupne by som sa zacyklila v minulosti. Videla som to na sebe,“ nadhodila, pričom sa jej hlas viackrát zlomil a zdalo sa, že sa rozplače. „Kvôli tebe a tvojmu bratovi sa musím držať nad vodou.“

Nezmohla som sa na slovo, a tak som sa k nej aspoň tesnejšie privinula.

„Často myslím na to ráno, keď odišiel. Snažila som sa rozpomenúť si, čo posledné povedal. A vieš, čo to bolo?“

Pokrútila som hlavou.

„Uvidíme sa večer. Aká obyčajná veta! Keby som mohla vrátiť čas, zastavila by som ho, aby nikam nechodil, pretože inak jeho sa jeho posledné slová stanú klamstvom...“ Rukou si utrela oči a pokračovala. „Verila som, že spolu prežijeme celý život a nikdy by mi nenapadlo, že o neho tak skoro prídeme. Nepripúšťala som si to ani v zlom sne.“

„Celé je to strašne nespravodlivé, mami. K tebe, k nemu, k nám...“

Nevedela som, čo iné povedať, kde v sebe zozbierať slová útechy. Aj tak by asi boli zbytočné. „Najhoršie je ostať na všetko sama. Na všetky rozhodnutia.“

„Nie si sama, máš predsa nás.“

„To je iné, Ema, raz to pochopíš.“

Ostali sme tam sedieť až do noci, hoci ma ráno čakal nástup do novej školy. Nechcelo sa mi ani zamak spať. Hlavu som mala plnú výčitiek a otázok, čo za chybu sa stalo vo vesmírnom systéme, v tom naoko dokonalom neviditeľnom mechanizme, keď dovolil, aby vyhasol jeden taký dôležitý a chcený ľudský život. Aký skrat a prečo nastal, keď sme prišli o otca.

2. kapitola

Ráno bolo kruté. Mala som pocit, že budík začal zvoniť presne sekundu po tom, čo som konečne zaspala. Do nemoty som myslela na starých kamarátov a spolužiakov, od odlúčenia s ktorými ubehlo sotva pár dní a už mi príšerne chýbali, na starú triedu i na novú, na to, čo ma čaká a či zapadnem... a teraz som nemala chuť ani len rozlepiť oči, nieto ešte vstať. Potichu som zamrmlala, kto kedy vymyslel školskú dochádzku a načo. V tom to bolo všade rovnaké. V predchádzajúcom dome či tu. Ranné vstávanie ma zabíjalo.

Len čo som sa rozospato dovliekla do sprchy a pustila vodu, už sa ozvalo mamino zvolanie.

„Pohni si, nech nemeškáš hneď v prvý deň!“

Zavrela som oči a tvárila sa, že nepočujem. Prosím, prosím, ešte aspoň chvíľu chcem spať a utiecť z reality.

„Ema, počuješ? Švihaj!“ Zaklopala a následne začala hlasno búchať. „Ema! Si v poriadku?“

Buch, buch!

„Ema, ihneď sa mi ozvi,“ jej hlas naberal na intenzite a vyskočil prinajmenšom o oktávu vyššie.

„Som,“ zakričala som. „Teda asi,“ dodala som už pre seba.

„Tak nech si už vonku! Hodiny utekajú. Musíš byť v škole o niečo skôr, aby si sa stihla zorientovať.“

Zamotala som sa do dlhého uteráka ako larva a pozrela do zrkadla. Moja tvár mala rôzne odtiene, len nie ten správny. Kruhy pod očami, viečka opuchnuté...

To už len bude prvotriedna ukážka mojej krásy hneď na začiatok.

Znechutene som otvorila dvere a vyhrnula sa na chodbu.

„Zbláznila si sa? Prečo si mi neodpovedala? Vieš, ako som sa zľakla?“ Mama, chrbtom opretá o stenu, čakala, kým vyleziem.

„Prepáč,“ nešťastne som uhla očami.

„Pozri, Ema, ja viem, že to dnes pre teba nie je práve najšťastnejší deň, ale...“

Skočila som jej do reči: „Je to okej, mami. Len som nevyspatá.“

Mama ma pohladila po mokrých vlasoch a bolo jasné, že mojej lži vôbec neverí. Stačilo pozrieť na to, ako vyzerám, a bolo zrejmé, že som v noci revala.

„Srdiečko...“

„Naozaj. Som v pohode,“ nasilu som vykrivila kútiky úst a odpratala sa do izby. Znovu sa dostavilo to pálenie v očiach. Bála som sa, aby mi znova nevytryskli slzy, aj keď som si ich už užila dosť a vyrumázgala do vankúša snáď celý Pacifik. Nemienila som hneď v prvý deň v škole pútať pozornosť ešte aj očami červenými ako upír.

Otvorila som skriňu a začala sa nerozhodne prehrabovať v čerstvo naukladanom oblečení. Po včerajšej snahe vytvoriť komínky neostalo nič, rozsypala sa na neurčité kopy.

Nakoniec som vytiahla tmavé rifle a čierne tričko. Čierna bola najlepšia, najviac vystihovala, ako sa cítim.

Mokré vlasy som narýchlo presušila fénom a dlhé vlny nedbalo zopla sponou.

Na mejkap som nemala ani čas, ani náladu. A vlastne ani dôvod. Nebol tu nik, komu som sa chcela zapáčiť. Džony, po ktorom som pokukovala už vyše roka, zostal predsa na starej škole.

Schmatla som tašku so školskými vecami, do vrecka si strčila mobil a práve vo chvíli, keď som zbiehala dolu schodmi, sa ozvalo zazvonenie pri dverách.

Bol to Ivan.

Ceril sa od ucha k uchu, keď mu mama otvorila. Tomáš vykukol z kuchyne a neodpustil si veľavravný pazvuk s hlúpou poznámkou.

„Fíha! Naša skorodospeláčka si už stihla nájsť frajera!“

Mala som chuť ho doraziť. Keď ma chcel podpichnúť, vždy mi pripomenul môj vek, ktorým som sa neraz oháňala, keď som si chcela u rodičov vydobyť určité výhody. Napríklad neskoršie návraty domov aspoň počas víkendov.

Prebodla som ho očami a ústami naznačila: Kybertomi.

Rýchlo som sa obula a vypadla. Trápnosti bolo snáď už dosť.

***

Cesta do školy bola nekonečná, no s Ivanom ubiehala rýchlo. Snažila som sa zapamätať si každú križovatku a odbočenie, aby som cestou nazad nezablúdila. Ranné mesto bolo úchvatné, pulzovalo životom a pripomínalo mi spoznávačky, ktoré sme s rodičmi občas podnikali. Premávka hustla každou minútou a ľudia sa ako mravce náhlili do škôl a zamestnaní, či netrpezlivo na zastávkach vyčkávali na ten správny spoj.

Udivene som sledovala celý ten organizovaný zmätok, ktorý vládol okolo. A čo bolo zvláštne, pripadala som si, že som do neho úplne zapadla. Dodávalo mi to na istote a plnilo ma divnými pocitmi.

„Zajtra môžeme ísť električkou, ak chceš. Nech sa naučíš, kedy a kde vystúpiť a ktorými prípojmi pokračovať ďalej,“ navrhol Ivan.

„Skvelý nápad!“

„Vyzerá to tu na prvý pohľad s mestskou dopravou asi dosť komplikovane, ale ak si zapamätáš zopár trikov, bude to brnkačka. Zvykneš si, ani si to neuvedomíš.“

„To som už niekde počula,“ neodpustila si poznámku. „Bodaj by si mal pravdu a bolo to len o zvyku.“

„Iba sa mi to zdá, alebo si totálne naštvaná, že ste sa sem prisťahovali?“

„Tak trochu.“

„Prečo ste sem vlastne prišli?“

„Rodinné záležitosti.“

„Rozvod? Nechaj ma hádať! Opustil vás otec a odišiel za mladšou. Novodobý fenomén chlapov v strednom veku.“

„Nie tak celkom...“ zamračila som sa a založila ruky na prsiach.

„Fajn, nebudem to z teba ťahať ako z chlpatej deky. Ak ti to pomôže, tak ani medzi mojimi fotrovcami to nie je ružové. Čo už.“

„To mi je ľúto,“ pozrela som mu do očí a prejavila súcit.

„Kým sa nevadia od rána do večera, tak je to okej. Hádky asi patria k manželstvu, keď tak pozerám, čo sa deje v rodinách naokolo.“

„Asi.“

„Do ktorého ročníka vlastne ideš? Tipujem ťa na... druhácke ucho.“

„Ale čo si? Tento rok maturujem.“

„Super, ja tiež,“ zaplesal. „Takže nás to čaká spoločne. Môžeme sa učiť u vás na dvore. Spolu. Som dobrý v matike.“ Zašermoval pred sebou rukami v akýchsi víťazoslávnych posunkoch.

„Fasa,“ vydrala som zo seba a ani som sa nesnažila znieť nadšene.

„Donesiem zošity a ty niečo pod zub,“ zaškeril sa tak nevinne, že som sa nemohla nezasmiať. Jeho prostorekosť a spôsob, akým hovoril, človeka vedeli dostať.

Tesne pred ôsmou sa pred nami konečne zjavila škola. Rozložitá budova v akomsi starom architektonickom štýle. Takmer mi vyrazila dych. Bolo mi popredu jasné, že nepôjde o malú školu s ôsmimi triedami, na akú som bola zvyknutá, a že počet študentov niekoľkonásobne prevýši číslo stošesťdesiat, no nečakala som až taký rozdiel. Budem mať čo robiť, aby som sa tu vysomárila.

Školské parkovisko zapĺňali do posledného miesta všakovaké autá, skútre a bicykle, a niekoľko skupiniek študentov postávalo pred hlavným vchodom. Priestorom sa rozliehala vrava a pohyb. Nik sa nenáhlil dnu, hoci do zvonenia chýbala už len chvíľa.

Ivan si to namieril k niekoľkým deckám v družnom rozhovore. Nesmelo som ho nasledovala.

„Čaute, banda lúzerská! Pozrite, koho vediem. Máme nový prírastok.“

Všetky hlavy sa v okamihu otočili ku mne a zvedavo si ma začali obzerať. Mala som chuť prepadnúť sa pod zem, čo mi bolo tak trápne. Byť stredobodom pozornosti nebola moja obľúbená činnosť. Nasilu som usmiala, no každému muselo byť jasné, že sa necítim vo svojej koži.

„Toto je Ema. Ema, toto sú... štvrtácki burani. Najhoršia trieda, akú si vieš predstaviť. Stihli zdeformovať aj mňa, najnevinnejšiu dušičku pod slnkom,“ zarehotal sa na vlastnom vtipe a s niekoľkými chalanmi si pleskli. Prístojace dievčatá iba prevrátili oči a vystrúhali grimasu.

S deckami sme si podali ruky a predstavili sa navzájom, no nemala som šancu zapamätať si všetky mená. Nika a Sisa, Dominik...

Zapojili ma do rozhovoru a kládli otázky. Podchvíľou sa mi točila hlava z toľkého záujmu. Ale dobre, aspoň to budem mať čím skôr za sebou.

***

Vnútri školy bolo hotové bludisko a spleť chodieb mätúca. Všetky vyzerali takmer identicky a nebyť Ivana, nikam by som netrafila.

Na sekretariáte som sa spýtala, do ktorej triedy patrím, doriešili sme nejaké papierovačky a dostala som rozvrh. Hodiny boli usporiadané rozumne, žiadna fyzika s chémiou v ten istý deň. Paráda!

„Tak do ktorej?“ nedočkavo vyhŕkol Ivan, len čo som sa vrátila za ním do vestibulu.

„Štvrtá bé jé.“ Jé znamenalo jazyková, z čoho som usúdila, že rozdelenie tu nie je len podľa ročníkov a prvých písmen abecedy, ale aj na základe bližšieho zamerania. Ešteže sa trafili do mojich predností. Alebo to mala na svedomí mama? Žeby sa stihla postarať ešte aj o to? Tak či onak, bola som spokojná, že som neskončila napríklad v prírodovednej triede. To by už len dopadlo! Ja a chémia? Ďakujem pekne.

Brr, striasla som sa pri tej predstave.

Ivan sa viditeľne potešil, z čoho som usúdila, že som skončila presne tam, kde je on, čo bolo v podstate fajn.

„Paráda, budeme spolu,“ potvrdil, nastavil dlane a počkal, kým si s ním capnem. Zvláštny zvyk. „Budem ti robiť osobného sprievodcu, zoznamovateľa, doučovateľa...“

„Prrr, brzdi,“ zastavila som ho so smiechom. „Nemusíme to zas preháňať, dobre?“

„Ty nevďačnica,“ uškrnul sa a už ma začal ťahať za ruku do triedy. Bol ako nekontrolovaná strela.

Sadla som si do zadnej lavice pri okne. Bola prázdna, a tak som rada využila možnosť sedieť čo najďalej od katedry. Plusom bolo aj okno. Doteraz mi vždy výborne poslúžilo ako odpútavač pozornosti na hodinách, ktoré ma nebavili a bolo len nutnosťou prežiť ich.

Ivan sa zložil na svoje miesto v strede triedy, potom na mňa pozrel, zaváhal a vykročil. Jeho výraz jasne ako facka hovoril, pre čo sa rozhodol.

„Nebude ti prekážať, keď si sadnem s Igorom?“

Omyl, drahá Ema, tentoraz si ho odhadla nesprávne! Aj tak dobre. Ufff!

„Vieš, sedíme spolu od prvej triedy,“ dodal previnilo na vysvetlenie, akoby bol povinný robiť mi opatrovateľa.

„Jasnačka, v pohode,“ bez najmenšej výčitky som súhlasila a podtrhla to širokým úsmevom. „Vlastne mi vyhovuje, že budem sama. Nebudem predsa trhať zabehnuté kamarátstva a pôsobiť ako narušiteľka.“

„Myslel som si, že by si sa mohla naštvať...“

„Prečo, prepána?“

„Keď už som ti sľúbil tú morálnu a celkovú podporu...“

„Už si mi pomohol až-až. Nemaj zbytočné výčitky.“

„Niekedy proste nedomyslím veci do dôsledkov. Zvaľujem to na hyperaktívny syndŕom, ktorým som trpel ako dieťa,“ zaklipká očami a mňa to rozosmeje. Dáva sľuby pri soche svätého Krištofa, má hyperaktivitu, tancuje pri kosení trávnika, neznáša malé deti a starých ľudí... s ním sa rozhodne nudiť nebudem.

***

Cez veľkú prestávku sa všetci pobrali na dvor užiť si slnko a čerstvý vzduch. Pridala som sa k nim a načúvala okolitej vrave. Všetci riešili buď vyučovanie alebo blížiaci sa futbalový zápas slovenskej reprezentácie. Šport ma príliš nebral a školy som mala dosť počas hodín, tak sa mi zapájať nechcelo. V podstate som sa aj tak cítila dosť mimo. Ivan sa kamsi vyparil a chýbal mi ako barlička, o ktorú som sa opierala vo chvíľach ako táto.

Dvor bol pekný, trávnatý. Napájal sa na basketbalové ihrisko a lemovali ho lavičky.

V tieni vysokých gaštanov sa posediačky debatovalo, na ihrisku niekoľko skejťákov trénovalo na provizórnej rampe a predbiehalo sa v predvádzaní čo najlepších a najzložitejších trikov, pod basketbalovým košom športoví nadšenci driblovali a triafali...

Stále to tu žilo. Naplno som si uvedomovala rozdiel medzi veľkým mestom a malým okresným, kde síce skapal pes, ale bolo tam všetko akési osobnejšie.

Na jednej lavičke som si všimla spolužiakov. Pridala som sa k nim.

„Cez víkend sme boli s našimi v Berlíne. Tam je teda život! Hipsterský brloh,“ horlivo rozprávala Saša, krátkovlasá brunetka.

„To sa niekto zasa má! Ja som ako fretka brigádoval za pár drobných v pekárni, aby som si mohol zaplatiť členské na šerm,“ posťažoval sa chalan, ktorého meno mi uniklo.

„Kto ti tam káže chodiť?“

„Do pekárne?“

„Nie, na šerm. Hore nohy, niekto mu evidentne stojí na kábli.“

„A čo mám zabíjať život ničnerobením? Idem si za tým, čo ma baví.“

„Tak nefňukaj a rob!“

„Veď robím.“

„Neplechu,“ pridal sa ktosi ďalší.

Sadla som si na kraj lavičky, počúvala ich doťahovanie a nešťastne sa pozerala okolo. Snažila som sa na sebe nedať znať, ako mi práve je a že ma prepadol hlboký smútok za kamošmi. S Dianou by sme teraz určite sedeli na schodisku a rozprávali sa o chalanoch z vedľajšej triedy. A ak by sme mali šťastie, niektorí z nich by prešli popri nás a utrúsili nejaký priateľský žart.

Keď vtom...

Vtom som ho prvýkrát zbadala. Sedel sám v tráve, nohy skrížené pred sebou. Aj na diaľku som cítila silu jeho upreného pohľadu. Prevŕtaval ma očami a mračil sa. Očividne mu na mne niečo nesedelo. Na krátko som odvrátila zrak, no nedalo mi to a pozrela som naňho znova. Ani sa len nesnažil skryť zvedavosť.

Striaslo ma. Neviem prečo.

Vysielal ku mne čosi, čo naháňalo strach, no súčasne lákalo. Srdce sa mi rozbúchalo ako o preteky a na chvíľu som sa stratila v neistote. Paralyzoval ma, oberal o súdnosť.

Iba okrajovo som vnímala jeho výzor. Bol pekný, až sa tajil dych, no najviac ma zamestnával ten jeho pohľad...

„Ema, počúvaš ma vôbec?“ do reality ma vrátila Ivanova ruka šermujúca mi pred tvárou a jeho hlas. Ani som nevedela, kedy prišiel.

„Prepáč, len som sa zamyslela.“

„Pýtal som sa, či pôjdeš s nami po škole na limonádu. Neďaleko robia skvelé, z domácich sirupov. Bazová je čistá slasť. Nebo v hube!“

„Neviem,“ pozrela som sa znovu smerom, kde sedel ten zvláštny chalan, ale jeho miesto už bolo prázdne. Hľadala som ho očami po dvore, no márne. „Neviem, či pôjdem. Uvidím.“

***

Po zvyšok vyučovania som naňho myslela a nevedela ho dostať z hlavy. Akoby mi tam zasial semienko, ktoré klíčilo a klíčilo. Neviem, či sa mi páčil hneď od prvej chvíle, alebo ma iba vyviedol z rovnováhy a tým spôsobil, že som si dokola prehrávala, čo sa stalo. Hoci sa vlastne nestalo nič. Len na mňa pozeral.

Po skončení poslednej hodiny si ma odchytila triedna a dala mi vyplniť ešte akési tlačivá. Okrem iného som si mala vybrať povinne voliteľné semináre. Dala som si konverzácie z angličtiny a nemčiny a cviká z matiky, aby som sa zlepšila v preberanom učive a nezaostávala. Ostatní zatiaľ odišli a v triede som ostala zo študentov sama. Ivan mi sľúbil, že ma počká na parkovisku, ale odhovárala som ho od toho. Bolo toho na mňa v ten deň už dosť a uprednostnila by som cestu domov osamote, aj keď som mala pochybnosti, či na prvý raz trafím. Potrebovala som trochu ticha v tom chaotickom dni, aby som si mohla upratať myšlienky a všetko spracovať. Nových spolužiakov, školu, učiteľov, chalana z dvora...

Keď som pri odchode prechádzala chodbou, jedny dvere sa prudko rozleteli a takmer mi vrazili do čela. Zastala som a pozrela, kto chcel na mňa spáchať atentát. Bol to on. Zatváril sa rovnako zarazene a vypadlo z neho čosi ako ospravedlnenie. Krátko sme na seba civeli. Premeriavali sa navzájom. Mal na sebe slušivé oblečenie – úzke tmavé rifle a sivú košeľu. Kožený opasok rovnakej farby ako topánky. Široké plecia a úzky pás. Už na prvý pohľad pevné ramená. Odvážila som sa pozrieť mu do očí, a to bola chyba. V zlomku sekundy som sa v nich stratila. Dostali ma. Vtiahli. Vyrazili dych.

„Môžem ti nejako pomôcť?“ prehovoril ako prvý. Mal pekný hlboký hlas s náznakom zachrípnutia. Dokonale k nemu pasoval. Premýšľala som, či tu ešte derie lavice, alebo je na druhej strane bojového poľa a učí.

„Ja...“ zahabkala som a sklopila zrak. Nesmela som sa naňho viac pozerať. Nesmela! Oberal ma o rozum.

„Hľadáš niekoho z učiteľov?“

„Nie.“

„Si tu nová, však?“

„Mhm.“ Kradol mi schopnosť normálne artikulovať. Čo sa to so mnou deje? Uvedomuje si, ako na druhých pôsobí? Končekmi prstov sa mi prehnalo mravčenie a nepochopiteľná sila ma prinútila znovu vyhľadať jeho pohľad a neuhnúť očami. Bol ako magnet. Čierna diera v ľudskej podobe.

„Tak ak nič nepotrebuješ, uvidíme sa... neskôr,“ ukončil moje trápenie a sklopil zrak. Tesne predtým som však v jeho tvári zazrela zvláštny tieň, ktorý sa mi hlboko zarezal do mysle. Náhle ma zachvátila nevysvetliteľná triaška, ktorú som v prvej chvíli pripísala vyčerpaniu. Krátko som ho sledovala, ako sa vzďaľuje a potom sa rýchlo pobrala preč i ja.

Vonku ma čakal Ivan. Presne ako sľúbil. Opieral sa o plot a čosi ťukal do mobilu.

„Kde si toľko? Už som si začínal myslieť, že tu chceš aj nocovať.“

„Nemusel si na mňa čakať, mohol si odísť s ostatnými.“

„A ty by si sa za prvým rohom stratila.“

„Nepodceňuj môj orientačný zmysel,“ podpichla som ho a štuchla do rebier.

„To by som si nikdy nedovolil. Tak čo? Ideme na tú limču? Výnimočne sa zahrám na džentlmena a pozývam, ale príliš si na to nezvykaj, lebo zvyčajne sa v mojich vreckách dá nájsť nanajvýš tak diera,“ uškrnul sa a zatváril sa previnilo. „Moji rodičia sa riadia zásadou, že netreba decká rozmaznávať.“

„Vieš čo, akosi dnes nemám náladu. Nehnevaj sa. Som unavená ako kôň.“

„Fajn, tak nejdem ani ja.“

„Ale čo si...“

„Aspoň nič neminiem.“

Kým Ivan stále niečo džavotal, mne neschádzalo z mysle stretnutie na chodbe. Čo sa to tam so mnou dialo? Išlo o krátke urieknutie? Kto okrem mojej starkej by už na také čosi veril! Pri spomienke na prenikavo zelené oči sa mi však zasa zrýchlil tep a skrútilo mi žalúdok. Na chvíľu som zastala a v predklone sa zhlboka nadýchla.

„Čo ti je? Prišlo ti zle z môjho bľabotania?“

„Asi na mňa niečo lezie. Necítim sa vo svojej koži.“

„Daj, vezmem ti tašku,“ zvliekol mi ju z pleca a ponúkol mi pažu. Vďačne som ju prijala a zavesila sa do Ivana. Zdalo sa, akoby sme sa poznali roky. Neboli medzi žiadne rozpaky, a to sa mi páčilo. Nájsť takého kamoša hneď na začiatku je na nezaplatenie.

***

Doma som sa ihneď zvalila do postele a dovolila únave, aby ma premohla. Netrvalo však dlho a strhla som sa spotená a vyplašená. Horela som ako pri horúčke.

Zmätene som sa obzrela a až keď som pochopila, že to bol len sen, zhlboka som s úľavou vydýchla. Nevedela som sa rozpomenúť, čo sa mi prisnilo, no pocit, ktorý vo mne zostal, bol intenzívny a desivý. Za všetko určite mohli udalosti, ktoré sa udiali v poslednej dobe. Aj keď som sa navonok tvárila, že som nad vecou, v skutočnosti bol opak pravdou. Navyše ten chalan z dneška... ani on mi nepridal na pohode a čosi v povedomí mi navrávalo, že za zlý sen mohol práve on.

Všimla som si, že niekoľko fotiek zo steny popadalo. So spolužiakmi a otcom z dovolenky pri mori. Zdvihla som ich a položila na stolík. Pomyslela som si, že Ivan sa možno mýlil a cena nebola jediné, čo strašilo nádejných kupcov.

A možno už iba mne začínalo strašiť vo veži. Nebolo by divu.

Vzápätí som začula, ako pred domom zastalo auto. Dôverne som poznala jeho zvuk a v tej chvíli som sa úprimne potešila, že sa vrátil zvyšok rodiny.

Čosi mi totiž hovorilo, že toto je ešte len začiatok...

***

Sadla som si za jedálenský stôl a napichla na vidličku kúsok mäsa. Bravčové v rajčinovej omáčke bola mamina špecialita. Vždy sme sa po ňom zalizovali a až teraz som si uvedomila, že toto je od otcovej smrti prvý raz, čo ho mama navarila. Akoby mi ešte aj teraz znelo v ušiach jeho slastné mľaskanie a pochvaly, ktorými obdarúval mamu zakaždým, keď mu naložila kopcovitú porciu.

„Ako bolo?“ začala mama s vyzvedaním.

„Dobre. Sused sa ma ujal a všetko s ním bolo ľahšie.“

„Mala by si sa mu odvďačiť,“ navrhla a sprisahane mrkla.

„Ako? Nemám mu upiecť bábovku?“

„To nie je zlý nápad!“

„Mami,“ prevrátila som oči a viac som to radšej nekomentovala. Niekedy som nechápala, kam mama chodí na také nápady.

„Kupovať si frajera koláčmi...“ zamrmlal Tomáš, čo bola jasná provokácia. „Bábovečka s cukríčkom...“

„Nie je môj frajer, jasné?“ osopila som sa. Ani neviem, prečo som tak vybuchla.

„Ne-klam,“ potichu vyslabikoval. Načiahla som sa a letmo mu struhla.

„Au! Mama, Ema ma bije.“

„Ešte asi nevieš, čo je to bitka,“ oponovala som.

„Prestaňte. Obaja,“ zahriakla nás mama. Evidentne sme sa aspoň podchvíľou vracali do starých koľají. Už som sa začínala báť, že sa to nestane.

Tomáš mi vyplazil jazyk a ja som naňho vystrúhala kyslú grimasu. Potom sme sa obaja bláznivo rozosmiali. Mama iba krútila hlavou a snažila sa udržať si vážnu tvár, no po chvíli to nevydržala a pridala sa k nám.

Bola to vzácna chvíľa rodinného šťastia, ktoré bolo priveľmi prchavé.

Slzy vystriedali smiech. Len čo sme sa trochu upokojili, spustila sa u mňa nečakaná reakcia a ja som sa rozplakala. V zlomku sekundy mi prišlo všetko príšerne ľúto a chcela som, aby bol s nami znova otec. Určite by nám obom postrapatil vlasy a zahlásil, že sme sa úplne poddali na jeho manželku.

„Čo je, Emi,“ mama sa vydesila.

„Nič, ja... iba mi je smutno. Prepáč, mami. Prepáčte.“

Rozbehla som sa do svojej izby a za zatvorenými dverami som dala pocitom voľný priebeh.

Krátko na to zaklopala mama, no poprosila som ju, aby ma nechala samú. Vyhovela mi a na nič sa nepýtala. Nebolo treba. Hneď potom mi v mobile pristála esemeska od brata, že to tak nemyslel, čo ma rozľútostilo ešte viac.

3. kapitola

Nasledujúce ráno sa javilo všetko lepšie. K svetlejšiemu pohľadu na svet pomohol hlboký spánok a zrejme aj to, že som aspoň na chvíľu odložila masku a dovolila si prejaviť, čo cítim. Tak či onak, zvláštne bolo, že moja prvá myšlienka po prebudení po príšerne dlhej dobe nepatrila rodine, ale chalanovi zo školy. Rozbúchalo sa mi pri nej srdce a do žalúdka sa vyliala páľava. Uvažovala som, či ho stretnem aj dnes a či ma pohľad naňho opäť tak vykoľají, alebo ho ustojím s chladnou hlavou.

Hodinky na písacom stole ukazovali, že mám ešte dosť času a nemusím sa ponáhľať ako včera. Predpokladala som, že Ivan po mňa príde o čosi skôr, aby sme stihli električku, no i tak som mala časovú rezervu.

Pri raňajkách som sa snažila odčiniť včerajší citový kolaps a byť čo najviac v pohode.

Mama nastupovala na nové miesto na klinike, ktoré si tu našla, ešte kým sme boli doma, a to definitívne rozhodlo, kam vlastne pôjdeme žiť. Videla som, aká je nesvoja a aj preto som znova zaujala pózu so všetkým vyrovnanej dcéry. Mama potom, ako zomrel otec, prechádzala okrem iného aj krízou povolania. Nedokázala sa zmieriť s tým, že hoci je lekárka, aj keby bola vtedy pri havárke, nevedela by otcovi pomôcť. Pri takom zrazení by nepomohlo absolútne nič. Bojovala s bezmocnosťou, a to spôsobilo, že nebola schopná celé týždne pracovať.

Teraz sa pokúšala vzchopiť a postaviť opäť na nohy predovšetkým kvôli nám, jej deťom. Chcela byť správnym príkladom.

„Ako sa cítiš pred takým dôležitým dňom?“ nadhodila som a dúfala, že lepšie ako ja včera.

„Dobre, len mám trochu trému. Bojím sa, ako ma prijmú noví kolegovia.“

„Akoby? Isto dobre. Si predsa špička.“

„Nepreháňaj!“ Mamu moje slová očividne potešili a usmiala sa. „Tak som to ale nemyslela. Vieš, jeden z dôvodov, prečo som nemohla ostať v predchádzajúcej nemocnici, bol ustavičný súcit kolegov. Pri každom strete pohľadov mi nechtiac pripomínali, ako veľmi ma ľutujú. Nedalo sa to vydržať.“

„A teraz sa bojíš, aby to aj tu nebolo také.“

„Presne tak.“

„Tak im nič nehovor. Stráž si svoje súkromie.“

Mama prikývla a preložila si na prsiach ruky.

„Chýry sa šíria rýchlo,“ povedala. „Niekedy nemusíš nič povedať a aj tak sa ľudia dozvedia.“

„Hm, to je pravda. Tak zlom väz!“ Popriala som jej, keď do seba vyliala zvyšok čaju a išla sa obúvať.

***

„Budúci mesiac sa chystá párty. Rátam s tebou. Môžeš to poňať ako zoznamovací ívent,“ nadhodil Ivan počas cesty v električke. Bola plná, ušli sa nám iba miesta na státie. Držala som sa jednou rukou opierky sedadla a druhou Ivana. Vodič nedbal na nikoho a šinul si to po ceste cez každý výmoľ.

„Párty a hneď takto na začiatku školského roka?“ zadivila som sa.

„No a?“ Ivan prevrátil oči. „Kde si to žila, prepána, keď sa tak čuduješ.“

„Normálka, v malom okresnom meste.“

„A slovo zábava ti niečo hovorí? Ak nie, požičiam ti slovník cudzích slov,“ podpichol.

„Sa nerob múdry. Neboj sa, diskotéky sú aj u nás. Len ma prekvapilo, že to tu beriete tak zhurta.“

„Ty si sem asi skutočne prišla z Gurunu. Musíš ísť, aby si zažila na vlastnej koži, ako sa žije vo veľkom štýle. Práve sa korunujem za tvojho dvoreného učiteľa predmetu zvaného: neskapínaj, ži! Trochárčenie ešte ničomu neprospelo. Ak niečo robíš, rob to naplno.“

„Amen. Ty korunovaný... šašo.“

Predstava divokého večierku ma nelákala, ale brala som ho ako príležitosť viac zapadnúť a zabudnúť na starosti, tak som nakoniec Ivanovi i sebe sľúbila, že ak nebudem mať nič iné na robote, pôjdem a nechám sa strhnúť vlnou zábavy.

***

Na hodine angličtiny sme boli rozdelení do dvoch skupín podľa stupňa znalostí. Ja som sa dostala medzi pokročilých, asi aj vďaka tomu, že sme s rodičmi veľa cestovali a mala som možnosť sa tak v spíkovaní zdokonaľovať. V jazykovej učebni bola jediná voľná stolička pri Nele, nuž som si k nej prisadla a dúfala, že s tým nebude mať problém. Nemala. Bola to fajn baba, jedna z Ivanovej bandy.

„Na angline sa vždy radšej zašijem vzadu,“ šepla mi, hneď ako som sa zvalila vedľa nej a začala okupovať polku lavice. „Lonská na mne sedí, tak nech nie som zbytočne na očiach. Pokiaľ ma nevyvolá po mene, hrám mŕtveho chrobáka. Ty si na tom ako?“

„S anglinou v pohode.“

„To je dobre. Doteraz nechápem, ako som sa dostala do tejto skupiny, tak dúfam, že mi helfneš, ak bude treba.“

„Jasná vec, spoľahni sa.“

„Tak ak sa ti chce, môžeš mi doplniť do pracáku posledný riadok domácej úlohy. Nevedela som si so zadaním rady.“

Pritiahla som si jej pracovný zošit a ceruzou vypracovala úlohu. Simple present tense a present continuous, brnkačka. Čudovala som sa, že to nevie, ale múdre komentáre som si nechala pre seba. Veď ani mne nejdú rovnice, tak čo.

Nízka profesorka s ostrým nosom a kanadským prízvukom začala písať na tabuľu zhrnutie všetkých časov, ktoré by sme už mali vedieť. Fixka vydávala pri dotyku s tabuľou nepríjemný zvuk, z čoho mi naskakovala husia koža. Brrr.

„S Ivanom si často, že?“ okúňavo začala Nela. „Všimla som si, že ráno chodíte spolu a včera dokonca ani neprišiel na limču, čo je divné, lebo Ivan si nikdy nenechá nič ujsť.“

„Ani nie. Veď sa takmer nepoznáme. Ujal sa ma len preto, že sme susedia.“

„Aha,“ viditeľne jej odľahlo. Zrejme viac okato, ako chcela.

„Prisťahovali sme sa sem iba v sobotu,“ dodala som.

„To som nevedela, myslela som si, že tu už bývaš dlhšie, len si menila školu. Je to tu pomerne bežné, že študenti migrujú medzi gymplami, pretože na tých pôvodných mali problémy s profákmi alebo tak. S Ivanom pôsobíte ako zohratá dvojka, asi aj to ma pomýlilo.“

„Povahovo sme si sadli, ale viac za tým nehľadaj. Bol jediný človek, s ktorým som sa tu stihla zoznámiť pred nástupom do školy.“

„Jáj tak,“ takmer bolo počuť, ako jej odpadol kameň zo srdca.

Nenápadne som sa uškrnula. Hneď mi bolo jasné, prečo to spovedanie.

Po zvyšok hodiny bola prevažne ticho a kreslila si do zošita, čo mi vyhovovalo. Bola príjemnou zmenou oproti Ivanovi a jeho potrebe neustále rečniť.

***

Počas veľkej prestávky sme zasa boli takmer všetci vonku. Ivan a niekoľké decká spriadali plány na budúci piatok, Nela si všímala každú moju reakciu, keď sa ma Ivan niečo opýtal, akoby neverila, že medzi nami nič nie je, a ja som ako prvé, keď mi to umožnil výhľad, očami zamierila na trávnik.

Znova tam bol. A zasa sám. Sedel v tureckom sede a v lone mal položenú knihu. Tentokrát mi však pohľad neopätoval. A vôbec, prečo by aj mal?

Zaplavila ma zmes úľavy a rozčarovania. Hoci som sa bála, že by ma mohol opäť opantať už len pohľadom, čosi vo mne po tom prahlo.

Nenápadne som si ho prezerala.

Hnedé vlasy mu rozvieval slabý vietor, ktorý vanul už od rána a predznamenával príchod jesene. Tvár skláňal ku knihe a čítal. Bol veľmi pekný a pôsobil mužnejšie ako ostatní chalani, dokonca aj ako vyšportovaní štvrtáci na basketbalovom ihrisku, ktorí rovnako ako včera hádzali na kôš. Nevedela som od neho odtrhnúť zrak a prestať sa pozerať. Bol ako magnet a nešlo iba o to, ako vyzeral. Bolo v tom čosi viac. Príťažlivosť, ktorú som nedokázala pomenovať ani pochopiť. Akoby ma lapil do svojej siete a ja som z nej nevedela von, hoci si ma vôbec nevšímal.

Pošepky som sa spýtala Nely, kto to je.

Zasmiala sa.

„Vôbec ho nerieš. Je to iná... liga.“

„Ja... neriešim,“ zakoktala som ako zločinec pristihnutý pri čine. „Pýtam sa z čistej zvedavosti.“

„K nemu sa nedostaneš. Vystaval okolo seba obranný múr. A beztak...“ zadívala sa jeho smerom.

„Beztak čo?“

„Je to profák, Ema.“

„Hm. Napadlo mi to. Čo učí?“

„Skús hádať.“

„Telocvik?“

Zasa sa nahlas rozosmiala, čím na seba strhla pozornosť. Bolo mi nepríjemné, že ostatní mohli zistiť, o čom sa bavíme. Našťastie, len čo prestala, vrátili sa k pôvodnej téme a viac sa nezaujímali.

„To by sa nám páčilo všetkým. Živo si ho viem predstaviť v teplákoch... obtiahnutých teplákoch,“ zasnívala sa. „Mňam.“

„Dejepis?“ skúsila som ešte raz.

„Veď sa naňho poriadne pozri, Ema. Čo vidíš?“

„Pekného chalana,“ odvetila som bez ostychu.

„A ešte?“

„Čo ja viem... Knihu?“

„Bingo! Je slovenčinár. Vražedná kombinácia.“

„Je prísny?“

„Ako kedy. Ale počkaj, keď začne rečniť o starých básnikoch.“

To sa mi pozdávalo.

„Nenechaj sa však uniesť túžbami,“ upozornila ma. „Viaceré sme už podľahli jeho čaru a nič z toho.“

Otočila sa ku mne a s prižmúrenými očami sa mi zadívala do tváre.

„Páči sa ti, a to si s ním ešte ani nemala hodinu,“ sucho skonštatovala.

„Nie,“ vyletelo zo mňa.

„Neklam, každej sa páči.“

„Ja...“

„Točí sa ti pri pohľade naňho hlava a srdce skáč až do krku.“

„Ako vieš?“ slová predbehli moju myseľ a až neskoro som si uvedomila, ako ľahko som sa priznala.

Nela sa zaklonila a opäť sa bláznivo zachichúňala.

„Nič si z toho nerob, to prejde,“ chápavo ma pošúchala po ruke. „Zameraj sa radšej na niekoho iného.“ Potom sa otočila k ostatným spolužiakom a zapojila sa do debaty o plánovanej žúrke.

Ja som stále úkosom pozerala na učiteľa. Neviem, či som sa mala tešiť, že ma bude učiť, alebo podliehať panike. Mala by som dať na Nelinu radu a nevšímať si ho. No keby sa to dalo!

Keď zazvonilo, krátko na mňa pozrel a zamračil sa. Akoby mi tým chcel dať najavo, že vie, ako civiem.

***

Nasledujúca hodina bola literatúra. Murphyho zákon v praxi. Pred príchodom učiteľa som svoju pozornosť a nervozitu odpútavala pozeraním cez okno, no pomáhalo to len málo. V bruchu ma šteklilo a nevedela som myslieť na iné, ako na nadchádzajúce minúty.

Keď som konečne začula otvoriť sa a zavrieť dvere, srdce mi vyskočilo až do krku, no aj tak som sa neotočila a nepozrela na prišelca. Urobila som to, až keď nás pozdravil a pokynul otvoriť si učebnice na určitej strane. Jeho hlas ma rozhodne nenechával chladnou.

Znovu sa nám stretli pohľady a bolo zjavné, že ho prekvapila moja prítomnosť v triede. Zdalo sa, akoby sa vyľakal. Akoby bol tentoraz on, kto stratil pôdu pod nohami, a okamžite uhol očami. Chvíľu rozpačito listoval v triednej knihe a následne sa tváril, že neexistujem. Pristavoval sa pri mojich spolužiakoch, ukazoval im čosi v knižke, vysvetľoval, kládol im otázky... len moju lavicu zanovito obchádzal bez povšimnutia. Vytiahla som nenápadne mobil a v aplikácii zrkadla som sa na seba pozrela. Fajn, lepru nemám. Ani žiadnu inú chorobu, čo by ho mohla desiť. Tak teda čo?!

Bola som zmätená. Z neho i zo seba. Prečo ma tak zaujímal? Mala by si vychladnúť, Ema, kázala som si v duchu. Nevedela som pomenovať, ktorý pocit vo mne vyvolával. Bol úplne neznámy. Zvláštny nepokoj. Zvedavosť. Nekonečná príťažlivosť.

Nahovárala som si, že za všetko môže to nešťastné sťahovanie. Moje vnútro sa s tým vyrovnáva po svojom a zameralo sa na prvého pekného chalana na okolí. Teda... vlastne... už muža.

Možno si všimol, ako sa mňa zapôsobil, a keďže bol na také pochabé Dory s pobláznenými hormónmi zvyknutý, zaujal prístup, ktorý asi zvyčajne fungoval. Chápala som ho. Byť v jeho koži, konala by som rovnako.

Zohla som sa nad knihu ešte nižšie a hrala sa na neviditeľnú. Prepisovala som si poznámky, hoci toto učivo sme stihli na bývalej škole už prebrať a mala som ho v malíčku.

Neuniklo mi, keď sa ku mne otočila Nela a zasmiala sa. To bol len nápad, prezradiť sa!

„Skrýva v sebe oheň, čo spaľuje ma túžbou,“ zrazu som priamo za sebou začula jeho hlas.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Anjeli noci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.