Naučte mě
zabít draka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Ilka Pacovská

Naučte mě zabít draka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1. díl – Ostrov zasvěcení

2. díl – Smrt kouzelného džina

3. díl – Únosce draků

4. díl – Vrať drakovi, co je jeho

5. díl – Průvodce ztracených

6. díl – Otrocká krása

7. díl – Zlodějíček z pátých hradeb

8. díl – Dračí cejch

9. díl – Bez práva na život

Poděkování

Vážím si všech svých čtenářů a mám velkou radost, jsou-li naladěni na stejnou vlnu jako já, milují pohádky, kouzelníky, draky i jednorožce. Tímto chci poděkovat všem, kdo si našli čas a něco hezkého o Sedmém smyslu napsali, i všem, kdo se na vzniku knížek podíleli.

Za všechny dopisy bych ráda citovala jeden z nejhezčích:

Vaše knihy jsme začaly číst, když bylo mé dceři Elišce 9 let. Byla to láska na první pohled. Zamilovaly jsme si hrdiny příběhů, při čtení jsme se smály, plakaly, bály se i vysvětlovaly a ještě po čtení si povídaly po tmě. Vaši hrdinové s námi byli přítomni v lese na houbách, u moře, u lékaře, doma, zkrátka všude. Všude jsme si o nich povídaly. Četly jsme to dlouho, dva roky, protože když člověk předčítá, čte pomalu, mění hlasy, prožívá emoce, k lecčemu se vrací a také se musela někdy učit :-) Ty dva roky nás velmi sblížily, ani jedna z nás nezapomene na tohle období. Napsala jsem jí na první stránku první knihy a poslední stránku knihy poslední – věnování. Jsem si jistá, že to jednou bude číst svým dětem a znovu prožívat s nimi nejen příběhy hrdinů, ale také vzpomínat na svůj dětský čas s mámou. Začaly jsme číst, když byla ještě „dítě“, a skončily „se slečnou“. Vaše knihy ji krásně převedly do dívčího věku a od té chvíle si už čte jenom sama. S nostalgií na ty dva roky vzpomínám. Hanka

Ač jsem se zařekla, že už žádný další díl nenapíšu, přece jen jsem se ještě jednou kvůli svým čtenářům do světa Sedmého smyslu vrátila…

Autorka

Rozchod

Planina jednorožců se chvěla teplem a zpěvem ptáků. Hanka se zcela oddala relaxaci a chvílemi se jí zdálo, že vítr přináší zdálky zpěv dryády. Cítila, jak si Sváťa hraje s pramínky jejích vlasů a lehoučké doteky ji šimraly na tváři a na krku. Kolébající pohoda letního dne se podobala opojnému nektaru, který nosí včely svým královnám.

„Usmíváš se. Krásně se usmíváš,“ zamumlal Sváťa a začal jí do vlasů vplétat rozkvetlou stromovou větvičku. Rozkvetlou? Teď na konci léta? Hanka vycítila stromovou magii.

„Co to děláš?“ zeptala se ospale a pootevřela oči.

„Chci se ti zaslíbit a beru si zdejší stromy za svědky. Co bys tomu říkala, kdybych tě požádal o ruku?“

Hance chvíli trvalo, než k ní slova doputovala cestičkami utlumené mysli.

O ruku? O ruku?!!! Krásný den se vmžiku vytratil kamsi do neznáma a Hanku zaskočil příval zmatených představ. Svatba? Manželství? Rodina? Domácnost, děti, pláč, kašičky, plíny… Posadila se a jala si větvičku vyškubávat z vlasů.

Sváťa polekaně sledoval její roztřesené ruce. „Jestli nechceš, nemusíme pospíchat. Klidně pár let počkáme.“

Hanka prudce odhodila větvičku i s několika vlasy, které si v netrpělivém gestu vytrhla. S nezvykle vážným výrazem se zahleděla příteli přímo do očí. Už sám pohled nevěstil nic dobrého. Věděl, že je zle, dřív než promluvila.

„Na co chceš čekat?“ Kolem úst se Hance zvlnila trpká vráska. „Nikdy se nehodlám vdávat! A nikdy nebudu mít děti! Rozumíš?“ Vstala, odkopla větvičku do vysoké trávy a svižným krokem zamířila mezi stromy přímo do lesa.

„Já netrpělivej trouba!“ uhodil Sváťa pěstí do země a složil tvář do dlaní. Právě se dopustil hloupé, osudové chyby… a možná nenapravitelné. V posledních dnech se s Hankou cítili tak báječně, že si ani neuměl představit odmítnutí. Čím svou odvážnou dračí dívku tolik poplašil? Přece by se po svatbě mezi nimi nic nezměnilo.

Vstal a rozhrnoval trsy trávy, aby našel zapadlou větvičku, kterou nechal pro svou milou magicky rozkvést. Zdvihl ji a odstranil květy. Hančiny vlasy společně se dřevem bez přemýšlení zmuchlal do malé kuličky. Smotané dřevo téměř tepalo bolestí a spalovalo mu nitro. Obával se, že dostat u Hanky druhou šanci spadá do kategorie zázraků. A kdyby náhodou ano, v životě se o svatbě nezmíní, ani kdyby sama chtěla.

Loudal se územím jednorožců k Hančinu oblíbenému jezírku a doufal, že si s ním dívka přijde promluvit. Čekal však marně. Večer vyhledal jednorožce.

R’íhan s P’ujibem a L’galou ho už vyhlíželi. Vyslali mu vstříc vlnu pochopení a útěchy. „Pojď se mnou,“ vyzval ho R’íhan a oba mlčky kráčeli lesem, zatímco zapadající slunce barvilo oblohu doruda. V místě, kde obvykle studenti ze santarenské magické školy tábořili, jednorožec zastavil. Kývl hlavou k opuštěnému stolu, na jehož desce čekal kamenem zatížený papír.

„Než odešla, napsala ti vzkaz.“

Mladík rozechvělou rukou sáhl po papíru. Neblahá předtucha mu zauzlovala vnitřnosti.

Promiň!

Přemýšlela jsem o nás dvou a naší budoucnosti. Nejsem pro tebe ta správná partnerka. Nechci mít děti a nechci opakovat chyby mých rodičů. Byla bych stejně špatnou matkou jako ta moje. To si žádné dítě nezaslouží. Sobecky jsem si tě přivlastnila, což je neomluvitelné. Jsi skvělý kluk. Máš nárok na víc, než mohu nabídnout já, proto odcházím. Můžeme se dál potkávat jako kamarádi, ale nic víc! Najdi si hodnou holku, která bude umět žít pro rodinu a milovat děti. Já toho nejsem schopná. Přeju ti hodně štěstí při hledání a slibuji, že na tvou budoucí lásku budu hodná. Zároveň jsem S’faideu poprosila, aby naše domluvené magické vzdělávání přesunula na jaro.

Loučí se

nyní už pouze kamarádka Hanka

P.S. Nepřemlouvej mě, nebylo by to nic platné. Jsem pevně rozhodnutá.

Sváťa sroloval papír a do očí se mu draly slzy. „Proč mi to dělá? Věřil jsem, že mě miluje,“ zavrtěl nešťastně hlavou. „Tak dlouho trvalo, než jsme k sobě našli cestu. Nic hezčího nás nemohlo potkat. I vy jste přece museli vnímat, jak se máme rádi.“ Pohlédl na jednorožce, který mu mentálně poskytoval útěchu, ale k náhlému rozchodu se nevyjádřil. „Nemohl by se někdo z vaší rodiny za mě přimluvit?“ zeptal se svého průvodce.

„Nechtěj to po nás,“ potřásl hřívou jednorožec, „její rozhodnutí je moudré. Dává ti svobodu, což je v našich očích dar nejcennější. Měl bys ho přijmout a zamyslet se nad její radou. Nezapomínej, že je H’anaríja napůl drak. Nemůžeš ji připoutat, omezovat a očekávat, že bude šťastná v obyčejném každodenním lidském životě.“

„Já vím. Máš pravdu,“ sklonil Sváťa hlavu. „Ale bez ní nebudu mít rodinu ani já. Nechci ji připoutávat. Klidně bych se staral o domácnost i o děti, zatímco ona by cestovala. Neumím si představit život bez ní.“

Jednorožec znovu nesouhlasně potřásl hřívou. „Moje rada zní: Zkus se odpoutat – na pár dnů, týdnů, na rok… Čas nabízí nové a nové možnosti a je jen na tobě, po jaké sáhneš.“

Sváťa se zdvořile rozloučil a přesunul se domů k otci, nevlastní matce a sestřičce.

Hanka zatím ležela oblečená v posteli ve svém velkém novém domě a nepřestávala brečet. V duchu si nadávala. Nemělas to dělat, vždyť ho miluješ, dorážely na její mysl emoce. Koukej se dát dohromady, jednalo se o správné rozhodnutí, bojoval proti sebelítosti rozum.

Nakonec nevydržela, vyběhla ven a přesunula se k jezeru u dračího hrobu. Doufala, že tu bude sama, ale na trávě odpočíval velký černý drak a při jejím příchodu líně zdvihl hlavu. „Už jsem si myslel, že nedorazíš,“ prohodil s hraným nezájmem.

„Plame?“ zamračila se Hanka. „Proč jsi tady?“

„Ále. Vyhlížím jednu malou hloupou holku, co si zbytečně komplikuje život.“

„Náhodou! Jednorožci moje rozhodnutí schválili.“

„Pche! Studené nosy, tvrdá kopyta, okoralá srdce. Vyprávějí si báje o lásce, a když o ni zakopnou ve svém stádu, rozum zatáhne rolety a místo slunečných dnů ti nabídnou ticho.“

Hanka se uvelebila u Plamovy hlavy a opřela se o jeho šupinatý krk. Obvykle jí blízkost dračího bratra přinášela úlevu, avšak tentokrát ji rozhodnutí tížilo tak hluboce, že bolest neustupovala a dál nepřetržitě tepala při každém nádechu i výdechu.

„Co bys řekla studené koupeli? Léčebné účinky zaručeny!“

„Dnes ne. Byla bych v pokušení se utopit,“ zamítla drakovu oblíbenou zábavu Hanka.

„Hm. Zajímavý nápad! A co potom? Založíme tady rodinný hřbitov?“ Dívka se zadívala do Plamova oka a náhle jí došlo, že i draka cosi trápí. Přes své slzy si nevšimla jeho mrzutého rozpoložení.

„Koukám, že ani tobě není do smíchu, Plame. Nějaké potíže?“

„Zavři oči a uvolni mysl. Náladu na vyprávění nemám, ale v duchu s tebou projdu, co se mi přihodilo.“ Černý drak se zavrtěl a dívka nahlédla jeho očima do vzpomínek.

Hnízdo v ohrožení

V první chvíli jí rozproudil krev pocit štěstí. Plam se díky závěrečným zkouškám zařadil mezi uznávané letce svého hnízda. Těšil se, až se pochlubí Hance, protože jinak neměl v dosahu nikoho blízkého, kdo by byl na něj pyšný. Strýc Hor se momentálně nezdržoval doma. Míval ve zvyku zmizet na neurčený počet měsíců a nebyl dostupný ani v rámci dračí komunikace.

Plam se proto vypravil za bratrem Zuřivým drápem. Přinejmenším jeho syn Fuentis strýčkovu návštěvu uvítá. Malé černé dráče bylo neuvěřitelně vnímavé, zvědavé a učenlivé. Dračí rodiče sice nepotěšilo, když zjistili, že ho Zuřivý plamen učí drobným magickým kouskům a nenápadně mu vtlouká do hlavy základy lidské řeči, ale na druhou stranu si rádi odpočinuli od nutnosti hlídat neposedného potomka.

„Jdi mi z očí!“ zlostně zasyčel na bratra Zuřivý dráp, sotva ho spatřil před jeskyní. „Už Fuentise hlídat nebudeš!“

Plama nevlídné uvítání zaskočilo: „Co se stalo, bratře? Proč se zlobíš? Nic špatného jsme neprovedli.“

„Nic? Tomu ty říkáš nic?! Naučil jsi ho vyčarovat bránu!“

„Já? Zbláznil ses? Na tak složitou magii je moc malej,“ ohradil se Plam.

„Lháři! Kde jinde by kouzlo odkoukal, když ne u tebe?! Každopádně ho umí a pořád se přemisťuje za námi. A začíná být stejně divnej jako ty. Drak se má prát, bojovat s vrstevníky, trénovat křídla, a ne sedět na zadku a biflovat cizí řeči!“

„Copak nejsi rád, že Fuentise baví učení?“

„Koukej zmizet! Hlavně někam daleko, abych tě neměl na očích!“ vytlačil Zuřivý dráp svého bratra pryč od jeskyně a šlehl ho ocasem po křídle, až mladý černý drak zavrávoral. Plamovi nenadálý vyhazov úplně pokazil sváteční náladu.

Otočil se k jeskyni zády a chystal se důstojně odkráčet.

Vtom se do jeho mysli, stejně jako do myslí všech zdejších dračích obyvatel, zařízl ostrý tón poplachu. „Zachraňte vejce! Nenechte mláďata samotná! Vraždící nepřítel pronikl do líhně!“

Plam se chystal vystartovat k ohrožené oblasti, avšak těžká tlapa na jeho ocase ho zbrzdila. Otočil se. Drápova jednooká hlava vyhlížela hrozivěji než jindy.

„Lítat sice umíš, ale bojovník nejsi! Zůstaň tady a hlídej Fuentise! Ale hlídej ho pořádně, jinak si mě nepřej!“ nařídil mu bratr a spolu s družkou vyrazil k ohroženému srdci dračího hnízda.

Řev rozzlobených ještěrů se nedal přeslechnout. Fuentis vystrčil hlavu ven a zazubil se na strejdu. „Pudu za tátou,“ prohlásil odhodlaně.

„V žádném případě! Zalez zpátky domů a opovaž se vystrčit nos,“ zatarasil mu černý drak svým tělem cestu.

„Chci za tátou,“ trvalo na svém mládě.

„Až později!“ pokusil se Plam o přísný tón.

Dráček ho rozpustile rafl do tlapy a hbitě uhnul, aby unikl zaslouženému pohlavku. Plam se za malým dračím uličníkem rozběhl do útrob jeskyně. Fuentis honičku pojal jako hru na schovávanou. Nebylo těžké ho najít. Občas vybafl zpoza rohu a uháněl dál. Náhle však ztichl a Plamovi nezbylo než zapojit magické schopnosti, aby vypátral jeho skrýš. Ke svému překvapení synovce odhalil těsně u vchodu do jeskyně.

„Stůj a čekej na mě,“ nařídil dráčeti, ovšem Fuentise ani nenapadlo, aby poslechl. Vystřelil ven dřív, než ho strejda mohl fyzicky zadržet. Plamovi přímo před očima zmizelo dráče v mihotavém oblouku brány. Dráp měl pravdu. Navzdory věku dráče instinktivně okopírovalo otcovo kouzlo. Kde ke své schopnosti Fuentis přišel? Že by zdědil magické nadání po babičce?

Plam se bez meškání přemístil k líhni. Jeho odhad byl přesný, ani se nemusel zdržovat sledovacími fintami. Popadl nezvedeného synovce za krk a škubnutím ho otočil k sobě. Rozzlobeně na něj vycenil chrup: „Jestli ještě jednou použiješ v mé přítomnosti bránu, aniž bys byl v ohrožení života, je mezi námi dvěma konec! Tady končí veškerá legrace! Nečekej, že ti pomůže slibování a přemlouvání. Ještě jednou, a už nikdy nepřekročíš práh mojí jeskyně! Jasné?!!!“

Fuentis nemohl ani pořádně polknout, jak pevně ho Plam svíral. Nakonec beze slova přikývl.

Černý drak ho pustil a rozhlédl se. U vchodu do líhně drželi stráž čtyři draci. Ostatní se právě přemisťovali někam pryč. V okamžiku, kdy stočil pohled zpátky na synovce, už jen zahlédl, jak malý Fuentis využil příležitosti a otevřenou bránou následoval členy bojové jednotky, do níž patřil jeho otec. Plam zaklel a bez váhání se vrhl za malým nezbedníkem.

Ocitli se na skalnatém území, které si svou členitostí v ničem nezadalo s jejich dračím domovem. Podnikavé dráče mělo naštěstí tolik rozumu, aby si udrželo odstup od hlavní skupiny bojovníků a přikrčilo se za kamenným blokem. Z úkrytu opatrně vykukovalo, aby jeho zvědavým očím nic zajímavého neuniklo.

Mohutní černí bojovníci se vpředu roztáhli do půlkruhu a vzrušeně čekali na útočný řev vůdčího draka. Plam napínal oči, ale nepřítele, kterého pronásledovali, zahlédnout nedokázal. Marně pátral v paměti, zda v dračí komunikaci během poplachu někdo zmínil totožnost drzého narušitele. Ne, určitě ho nikdo nepojmenoval, to by nepřeslechl.

Narůstající zvědavost Plama postrkovala kupředu. Přestal dávat pozor na nezbedného synovce a obezřetně se sunul blíž a blíž. Využil terénu, aby pronikl těsně za záda dračího bojového uskupení. Stále nedokázal rozeznat podrobnosti. Cítil, jak jsou bojovníci rozzuření. Jindy by ho bojový mág vyhmátl už při průchodu bránou, nyní však byla veškerá jeho pozornost upřena do skal. Plama rozčilovalo, že nevidí, oč se jedná. Málem vyjekl, když mu synovec přišlápl ocas. Zamračil se na něj, ale zahnat ho v téhle chvíli nemohl. K Fuentisovu zklamání se žádný útok nekonal. Místo něj začali draci mezi sebou mluvit.

„Zatracenej slizkej červ! Úniková brána se nedá vystopovat!“

„Byl sám?“

„Nachytal celé hnízdo na prachsprostou iluzi. Dračí mor na něj! Už ho cítím! Za touhle provokací vězí člověk. Mimořádně schopný lidský kouzelník! Tak věrohodnou iluzi jsem v životě neviděl. A ke všemu odsud beze stopy zmizel!“

„Proč nás přilákal právě sem? K tomuhle kameni… Vidíš tamtu světlejší trhlinu s drápem? Co když ve skutečnosti nešlo o iluzi? Mohl patřit útočníkovi.“

„Nenechej se zmást. Klame všechny naše smysly. Dráp není zkrvavený a útočník měl menší tlapy,“ sípavě vydechl dračí mág ve snaze uklidnit svou zuřivost. „Ale jinak máš pravdu. Chtěl, abychom sem přišli a naservíroval nám pod nos tenhle zvláštní, magicky upravený dráp. Navíc je k němu připojený vzkaz.“

„Jaký vzkaz?“ ozvalo se zezadu, odkud draci zmíněný předmět nedokázali zahlédnout.

„Nezavání podobný výsměch Martisovou krví?“ vztekle syčel Zuřivý dráp.

„Totéž napadlo v první chvíli i mě,“ přikývl zamyšleně bojový mág, „ale struktura kouzla neodpovídá. Mrazí mě však při pomyšlení, že lidský kouzelník našel a zabil našeho odvěkého nepřítele.“

„Chci jeho krev!“ zaskřípaly drápy jednookého draka o skálu.

„Chceme jeho krev,“ sdíleli stejný nenávistný postoj i další černí draci.

„A co nám vzkazuje?“

Dračí mág zdvihl předmět do výše očí a nad skalami se zamlžil vzduch. V něm přítomní rozeznali obraz rytíře na koni. Mávl mečem, zvolna ho zastrčil do pochvy, sundal přilbici, opřel ji o hrušku sedla a otočil tvář k přihlížejícím.

„Tento vzkaz je určen uznanému staršímu vašeho hnízda. Předpokládám, že se toužíte utkat s narušitelem líhně. Jsem připraven vám setkání umožnit, ale jen za předem dohodnutých podmínek. Vyšlete svého bojovníka na náš turnaj. Pokud třikrát za sebou porazí vybrané rytíře, slibuji mu utkání se skutečným narušitelem. Ve všech případech půjde o souboj na život a na smrt a obě strany se zavazují, že za smrt v turnaji nebudou nárokovat pomstu. Naší podmínkou je, že vítěz smí s tělem poraženého naložit podle vlastního uvážení. Jako projev dobré vůle jsem ochoten hnízdu poskytnout za každý souboj pět zcela výjimečných drobností, jistě už tušíte jakých, vhodných pro další magické zpracování. Rovněž předpokládám, že jste otestovali sílu našeho mága a nebudete riskovat zbytečně utracené životy draků při přepadení rytířského řádu. Snad mezi sebou najdete dostatečně odvážného jedince, který se nezalekne našich rytířů a bude ochoten se s nimi utkat. Zavazuji se, že do soubojů náš mág osobně zasahovat nebude. Rytířům, kteří nemají magické vzdělání, je dovoleno při soubojích vlastnit magické vybavení a amulety. Bude-li s námi chtít uznaný starší jednat, tento předmět – magicky ošetřený dráp – mu umožní osobní rozhovor. Naši nabídku považujte za důvěrnou.“

Mlžný opar nad skalami se rozplynul a draci naštvaně mumlali mezi sebou o nadutosti lidských měkkýšů. Dokonce i Plama překvapila rytířova drzost. Jak si může dovolit nabízet drakům souboj v aréně?!

„Vydloubáme ty červy z brnění a vymačkanou krví pohnojíme zem,“ zasyčel jeden z přítomných.

„Nepohnojíme,“ vztyčil hlavu bojový mág. „Copak vážně nemáte představu o hodnotě nabízené dohody? Tuhle záležitost musí posoudit rada našeho hnízda.“

„Chcete se paktovat s lidmi?“ znechuceně se ozvalo zezadu. „Vždyť jsme černí draci!!!“

„Za takovou drzost z nich nadělám smaženou žoužel. Ukážu jim, jak černý drak drtí svoje protivníky!“ pohodil hlavou Zuřivý dráp.

Plam odtáhl Fuentise stranou do úkrytu za skálou a společně sledovali, jak bojová jednotka draků prochází bránou domů. Zadržel synovce, který jevil snahu se k nim nenápadně připojit.

„Chci za tátou,“ protestoval Fuentis, ale Plam ho za packu prudce otočil k sobě.

„Sklapni! Buď rád, že nás neobjevili.“

Dráče zmlklo a pozorovalo Plama, jak zkoumá skálu, kde ležel vzkaz.

„Měli pravdu,“ mumlal tiše sám pro sebe, „maskovací kouzlo opravdu připomíná Martisovu magii. Ale při bližším zkoumání jako by se jeho podstata měnila. Zvláštní! Velice zvláštní!“

Když se otočil, málem se přerazil o synovce, který mu byl v patách.

„Tady už víc nezjistíme,“ kývl na Fuentise a bránou přenesl sebe i synovce zpět do hnízda.

Ke vší smůle padli přímo do pracek Zuřivého drápa. Jak se dalo očekávat, nebyl po akci v nejlepší náladě a hned si svoji zlost vybil na mláděti a bratrovi. Fuentise popadl za krk a po Plamovi šlehl ocasem takovou silou, až se mladý drak ve snaze uchránit křídla převalil na bok.

Svým mládětem mrskl Dráp směrem k jeskyni. Dráče zasténalo, urychleně se zvedlo a hrabalo se pryč z otcova dosahu i dohledu.

Plam mezitím zaujal důstojnější pozici a připravil se k obraně, kdyby se ho bratr rozhodl počastovat dalšími ranami.

„Vážně si myslíš, že jsem o vás dvou nevěděl? Hlupáku! Ohrozil jsi Fuentisův život! Uznaný starší ti to pěkně spočítá! A jestli sebemenší zmínka o téhle trapné akci pronikne mezi lidi, označím tě za zrádce! Jsi hanba černejch draků – hodnej, ustrašenej a neschopnej uhlídat jednoho mrňouse,“ znechuceně nad bratrem mávl tlapou Zuřivý dráp. „Byl jsem hloupej, že jsem ti Fuentise svěřoval. Mýho syna ale dál kazit nebudeš! Naše rodina v tomhle ustrašeném Sistinově hnízdě nezůstane ani hodinu. Stěhujeme se jinam a opovaž se nás hledat. Zapomeň, že existujeme, a já zapomenu, že jsi stejné krve jako já. Kliď se mi z cesty.“

Plam se zahleděl do jediného bratrova oka, ale nenašel v něm kromě vzteku ani zlomek lítosti. Jasně. Dráp se už odmala chová jako pravý černý drak a na city si nepotrpí. Smutně zašilhal k otvoru jeskyně, v níž zmizel Fuentis, a přikývl: „Spolehni se, bratře. Nebudu vás hledat.“

Hanka se odtrhla od Plamových vzpomínek a zula si boty. „Tu koupel zřejmě potřebujeme oba,“ vyšplhala na dračí krk, kde vyčkala, až se Plam zdvihne a vzlétne. Přímo ze vzduchu prořízlo dračí tělo hladinu a Hanku ze hřbetu smetla rozčeřená voda. Chlad jezera pronikl jejím tělem jako ledový šíp. I po výstupu na břeh se celá drkotala zimou. Plam jí galantně pomocí magie vysušil šaty i dlouhé vlasy a pak do nich s rozkoší foukl, až se Hance rozlétly kolem hlavy.

„Nevím jak ty, ale já se cítím líp,“ pohlédla s náznakem úsměvu na černého draka a přitiskla tvář k jeho nozdrám.

Dítě vám nedáme!

Když se Hanka večer vrátila domů, aktivovala své školní hodinky, nad kterými zatančil malý drak. O řádu rytířů zde však byla jen stručná zmínka. Dráček zarecitoval: „V čele společenství stojí velmistr, který osobně určuje, kolik rytířů bude do řádu přijato. Sedmý smysl není podmínkou přijetí, hlavní předností rytíře je síla a schopnost ovládat zbraně. Vznikají stále nová výcviková střediska, ale hlavní základnu má rytířský řád v Puraze.“

„Došlo k nějakým konfliktům či významným událostem v době, kdy jsem byla u jednorožců?“ zeptala se ještě.

„Byla zaznamenána potyčka mezi draky různých barev. Skupiny odmítly vměšování ochránců ani neudaly důvod konfliktu.“

Další zprávy už se Hance nezdály důležité, proto hodinky vypnula. Možná by je měla vrátit do školy a načas odcestovat někam hodně daleko. Dlouho do noci seděla před srubem, pozorovala hvězdy a trápila se. Bála se jít spát, aby ji noční můra nezatáhla do nepříjemných zážitků a bolavých vzpomínek. Najednou se jí do ničeho nechtělo. Neměla chuť se ještě někdy vracet ke školním úkolům, netěšila se na kamarády, bála se otázek nejbližších přátel, zvažovala, zda se neschovat před celým světem. Nakonec přece jen vyhledala lůžko. Sáhla do police pro Terezčinu zapomenutou panenku, aby se cítila lépe.

Když ráno vracela panenku zpět, shodila na podlahu zastrčenou obálku. Byla určena do jejích rukou. Matně si vzpomínala, že ji na polici odložila před cestou k jednorožcům a úplně na ni zapomněla. S pachutí špatného svědomí ji otevřela.

„A do háje!“ zamumlala po přečtení a začala shánět seriózní oblečení.

Zhluboka se nadechla a vyrazila na periferii Ostenravy, aby se pokusila dát věci do pořádku. Ač se snažila ze všech svých sil, nesetkala se s pochopením.

„…ještě své rozhodnutí zvažte. Vítek má nadání a vzdělání mu uhradí škola. Nic vás to nebude stát.“ Hanka se snažila mluvit přesvědčivě, ale žena proti ní nevypadala vlídně ani co by se za nehet vešlo. Nezdálo se, že rozumí tomu, co se jí dívka tak naléhavě snaží sdělit. Nebo rozumět nechtěla.

„Proč jste tady zase? Jste jako neodbytné vosy. Kdy už nám konečně dáte pokoj?! Moje odpověď byla, je a bude pořád stejná – ne! Ne! A ještě jednou ne! A za tím si stojím. Koukejte to vzít na vědomí a vypadněte!“

„Copak nemáte svého syna ráda? Je věčná škoda zahodit jeho talent. Vyrůstala jsem v dětském domově jako sirotek. Magické vzdělání mi otevřelo dveře do světa plného možností. Uvažujte prakticky. S pomocí syna se vymaníte z chudoby, neohrozí vás hlad ani nemoci. Máte poslední příležitost zapsat Vítka do školy. Jinak ochránci jeho schopnosti zablokují a bude pozdě něco měnit.“

„Hele! Strčte si ty svý propagační kecy… vy víte kam! Vítek s vámi nepůjde a basta!“

„Nemusí jít přímo se mnou. Vezměte ho na Ostrov volby sami.“

„Vypadněte!“

„Zavolejte ho a dejte mu možnost, ať se vyjádří on sám.“

„Žádná zparchantělá magie mi nesmí přes práh. Naše rodina byla vždycky svobodná a úplně normální. Takže se seberte a zmizte dřív, než na vás poštvu svýho muže. A von si nebude brát servítky jako já, to mi věřte!“

Hanka zaváhala. Žena využila momentu, kdy dívka o krok ustoupila, a zabouchla jí dveře polorozpadlé chatrče přímo před nosem.

„Přemýšlejte,“ zvýšila Hanka hlas, aby ji bylo slyšet i přes dveře. „Co může chudinská čtvrť nabídnout malému klukovi? Do školy nechodí, žádné řemeslo se neučí, co z něj bude? Zloděj? Povaleč? A přitom dostal do vínku úžasné nadání!“

Žádné odezvy se však nedočkala. „Opravdu mu necháte zablokovat sedmý smysl? Jste vůbec jeho rodiče?“ zahalekala, ale pak jen bezmocně trhla rameny a s pocitem mizerně odvedené práce se vrátila bránou domů.

Na stole dosud ležel otevřený dopis ochránců.

Vážená slečno Vronová,

obracíme se na vás jako na zástupce vašeho vychovatele, který je momentálně nedostupný. Jedná se o dosud nedořešený případ mimořádně magicky nadaného dítěte. Je nutné vyrozumět rodiče, aby očekávali návštěvu ochránce, který Vítkovi Nedomovi z obce Ostenrava přijde zablokovat magii, pokud jmenovaný letos nenastoupí do magické školy…

S trpkou vráskou kolem úst pokrčila rameny: „Víc jsem udělat nemohla.“ Nezdar ji velice mrzel. Nechápala logiku Vítkových rodičů. Magie přece není nic děsivého. Dary by se neměly bez rozmyslu házet do kanálu. Jenže ani Vron u těchto lidí před rokem neuspěl. Ve své zaslepenosti nejsou ochotni dopřát jednomu ze svých synů lepší osud. Vítek sice má rodičovské zázemí, ale co může rodina krtků nabídnout sokolíkovi? S povzdechem zastrčila dopis do poličky. Nenavštíví-li Vítek Ostrov volby, přijde o svůj sedmý smysl. Možná už ho částečně používá a bude mu chybět. Nejspíš měla uplatnit víc diplomacie, nebo rodiče lépe motivovat… Osud malého chlapce jí nešel z hlavy. Vyroste z něj žebrák nebo zlodějíček? Hanka cítila vinu za své selhání. Další věc, kterou pokazila! Každopádně by bylo potřeba zjistit, co té nabídce říká sám Vítek.

Vypálená vesnice

Následující tři dny strávila Hanka na návštěvě u svého trpasličího profesora. Pomáhalo jí, že během té doby neměla čas myslet na hlouposti. Dostala za úkol vložit do připraveného kamene kouzlo návratu domů. Rozhodla se, že kamínek nebude pro ni, ale pro profesora Rohana. Zpočátku si myslela, že naprogramovat oblázek, aby kdykoliv a kdekoliv otevřel bránu a dotýkající se osobu přemístil do školního areálu v Pasteku, je nad její síly. Ale když si akci rozepsala krok po kroku a v duchu si každou část podrobně promyslela, vyžádala si od svého profesora jen jednu jedinou radu. Jakmile jí popsal, jak překonat ochrany školního areálu, vtiskla ostatní záležitosti do připraveného magického kamínku jednu po druhé. Sice nad svou prací strávila dva dny, ale nakonec byla sama se sebou spokojená. A profesor Rohan uznale pokýval hlavou. „Dobrá práce, děvče. Už moje vedení nepotřebuješ a od Pastecké magické školy získáváš nejvyšší osvědčení k výrobě artefaktů. Gratuluju. Tvůj kamínek si nechám. Až mě v Santareně uzemní Zachariášova medovina, dost možná po něm rád sáhnu.“

„A mohu někdy požádat o konzultaci, kdybych si nevěděla rady?“ nechtěla Hanka ztratit kontakt s trpasličím odborníkem a přítelem.

„Milá zlatá, ani já neznám všechno. Existují předměty nerozluštitelné i pro mě. Jeden jsem ti na rozloučenou připravil. Jedná se o mimořádně starý amulet. Jediné, co se mi o něm podařilo zjistit, je, že všechny zasazené kamínky svým účinkem násobí sílu celého artefaktu. Jó, kdysi bejval pěkně silnej.“

„Takový dar nemohu přijmout,“ zálibně spočinula zrakem na historickém náhrdelníku, který její profesor vylovil z jedné ze svých četných kapes. „Musí mít obrovskou hodnotu,“ dodala, když si ho prohlédla zblízka. „K čemu sloužil?“

„Toť právě otázka!“ ušklíbl se profesor. „Já si na téhle cetce vylámal zuby. Proto ti ji dávám. Třeba jednou zjistíš, k čemu sloužila. Navíc má schránku, ve které cosi podstatného chybí.“ Trpaslík se dotkl zadní strany závěsu, kde se otevřel prostor jakoby na obrázek. „Pokud tuhle hádanku rozlouskneš, dej mi vědět. Navrhnu, aby tě v Pasteku zaměstnali jako učitelku.“

„Hlavně to ne!“ zasmála se Hanka a jemně přejela svými prsty po drahých kamenech náhrdelníku. I po letech z nich sálala mocná magie.

V neděli večer se vrátila domů. Nechtělo se jí vařit večeři sama pro sebe. Vlastně ani neměla chuť k jídlu. Opět na ni dolehl smutek a osamělost.

Vtom se rozhoupal zvoneček v rohu pod hodinami. Jeho cinkání naznačovalo, že ji zve Zachariáš na večeři. A protože zvonil déle než obvykle, Hanka poháněna zvědavostí vyrazila do Kouzelných zahrad. U stolu na verandě seděl Rafan se zamyšleným výrazem. Uvítal ji pousmáním, které mělo k obvyklému vřelému úsměvu hodně daleko.

„U vás doma všechno v pořádku?“ Hanku jako první napadlo, jestli nemá potíže ve vztahu s Andělou nebo v práci.

„V pohodě,“ zamumlal lakonicky, čímž upoutal její pozornost a Zachariáš za jeho zády významně stáhl obočí.

„Ulítly ti včely?“ přistrčil před zadumaného mladíka korbel piva.

„Žádný včely,“ zavrčel kamarád, „odpykávám si praxi u Cintariona. Být mu celej den k dispozici je extrémně vysilující.“

„Nařídil ti přepisovat příručku?“ ušklíbl se trpaslík.

„Naštěstí má jiné starosti. Pověřili ho vyšetřováním jednoho zapeklitého případu.“

„Něco složitějšího než krádež jablek na zahradě?“ popichovala kamaráda Hanka.

„Copak ty nic nevíš?“ zakabonil se na ni. „Černí draci předevčírem vypálili malou osadu a zabili při tom dva lidi.“

„Černí draci? Koho zabili? Obyčejné vesničany?“ podivila se. „A důvod?“

„Svým způsobem nejasný. Mluví se o sporném území. Draci prohlásili, že je údolí jejich, což je samozřejmě nesmysl. Totožnost lidí neznám, mrtvé si vzal Cintarion na starost osobně.“

„Ale aby vesnici vypálili jen tak bez varování…?“ zapochybovala Hanka. „Jak se k případu postavil Cintarion?“

„Celé odpoledne jsme hledali po knihovnách a archivech zmínky o vlastnictví onoho problematického kousku země, což je v neděli obzvlášť komplikované.“

„Chvályhodná činnost,“ zajiskřilo v trpaslíkových očích pobavení.

„Všichni mlží a já nechápu proč. Na údolí je něco setsakra divného.“

„A co?“

„Sám nevím. Nebyl čas. Ohořelé zbytky jsem si stihl prohlédnout jen letmo. Pozůstatky osady jako by ani nepřipomínaly vesnici. Na spáleništi nás přivítal správce, ač už není široko daleko co spravovat…“

„On se nebojí návratu draků?“ podivila se Hanka.

„No právě!“ Rafan si zamyšleně kousal ret. Zachariáš ho vzal za rameno a otočil k sobě.

„Být tebou, nechám planýho mudrování, seberu Hanku a Sváťu a skočím si vypálené údolí ještě jednou obhlídnout,“ navrhl trpaslík.

„Kde je vůbec Sváťa?“ ohlédl se udiveně Rafan.

„Kde by byl? Doma!“ snažila se, aby se jí netřásl hlas. Přesto si vysloužila kamarádův podezíravý pohled.

„Tak ho zavolej. Měl by se tam vypravit s námi.“

„Vždyť je tma,“ namítla Hanka.

Trpaslík se ušklíbl: „Tím líp. Divný věci ve tmě víc vyniknou.“

„A víš, že máš pravdu, Zachu,“ ožil náhle Rafan a hrábl po tulíkovi, který se jako obvykle seznamoval na stole se vším, co jim Zachariáš naservíroval.

„No dobrá,“ neochotně vstala ze židle Hanka, „skočím se převléknout do něčeho, co se může umazat od sazí. Sejdeme se na zahradě.“

Sváťa se po jejím zavolání objevil téměř okamžitě. Když spatřil staršího bratra a dozvěděl se, oč běží, jeho rozjasněný pohled poněkud pohasl.

Rafanova brána vyústila v malebném údolí, lemovaném vápencovými skalami a listnatým lesem. V měsíčním světle působilo spáleniště téměř přízračně. Hance okamžitě došlo, co se jejímu kamarádovi nezdálo. Vypálené budovy nepřipomínaly domky, ale spíš ubytovny. Uprostřed údolí ji zaujala zvláštní plošina s nepřirozeně rovným povrchem. Na ní se povalovalo pár spálených klacků. Vedle plošiny čněly zbytky divné ohořelé stavby, jejíž účel nedokázala odhadnout.

„Kde trčí ten tvůj správce?“ rozhlížela se Hanka a nedařilo se jí objevit žádné příhodné místo, kde by muž mohl přespávat.

„Jako by se vypařil. Není tady.“

„Stejně už nemá co hlídat.“

„Pojďme se rozhlédnout kolem svahů,“ vybídl je Sváťa, „jestli tu neměli podzemní prostory na skladování potravin. Já osobně bych si tady jeskyni na zásoby pořídil.“

„Běžte sami,“ mávla na ně Hanka, „já zatím vyzkouším vizualizaci.“

Usadila se na nejméně špinavé místo a upřela zrak na trosky neobvyklé stavby. Schoulila se do relaxace a vrátila se v čase o půldruhého dne zpět. V mysli se jí začaly rýsovat lavice v několika řadách nad sebou a nad nimi deska s řadou vyvěšených erbů. Víc zahlédnout nedokázala. Vtom se vizualizační kouzlo zvrtlo a do mozku se Hance zabodly zvláštní útržky obrazů. Draci umírali v bolestech a hůl moci zajiskřila a rozpadla se v prach. Ruka, která ji držela, zčernala v dračím ohni. Hanka prudce potřásla hlavou, aby se odpoutala od kouzla. Promnula si oči a vrátila se do reality.

Hlediště? A před ním prostor pro divadlo? Nebo pro zápasníky? Ne. Pro zápasníky by stačil menší plac. Muselo by se jednat o klání dvou či více skupin bojovníků. Tomu by odpovídaly i vyvěšené malované štíty. Ale proč se jí do mysli pletli umírající draci?

„Hanko! Pojď sem!“ vytrhl ji z myšlenek Rafanův hlas. Zněl naléhavě. Vyskočila a svižně vykročila směrem, odkud se ozval.

„Kde jste? Nevidím vás,“ snažila se ve skále najít průchod.

„Tady,“ ozval se Sváťa téměř vedle ní. Vstup do skály byl magicky zamaskován. Přítel ji vtáhl dovnitř a velice rychle ji pustil, jako by se při dotyku s její rukou popálil. Rafan právě zapaloval svíčky na stěně. Odrazová plocha za svícnem rázem osvětlila prostor. Nalézali se uprostřed rozlehlého skladiště. Kolem byly vyskládané bedny s potravinami. Sváťa nad plamenem svíček zažehl dvě přenosné pochodně a jednu podal bratrovi. Kousek dál Hanka zahlédla svazky šípů, luky a kuše. Za nimi byly vyskládané kmeny mladých stromků. Jako by vesničané všechno cennější přenesli sem. První přilehlá chodba je dovedla do improvizované kovárny. Podél stěn někdo vyskládal primitivní meče, potlučené a opakovaně spravované přilby s chráničem obličeje, zprohýbané štíty, kování na koně a vysoká sedla.

„Koně? Oni tu měli koně?“ zarazily Rafana uskladněné předměty podobně jako Hanku.

„Pojďte sem! Tohle musíte vidět,“ mával na ně Sváťa z vedlejší chodby. Hanku zamrazilo, když ji zadržel a postrčil dopředu Rafana, aby šel jako první. Vstoupili do jeskyně plné kůží. Některé byly nařezané a připravené ke zpracování. Na stojanech viselo i pár kožešin a na polici zahlédla vycpané ptáky. Kousek dál dokonce nalezli na dřevěném podstavci kvantera. Nijak vábně zdejší prostory nevoněly.

„A kruci,“ zaslechla vydechnout Rafana, který došel k poslednímu výklenku. Sváťova ruka křečovitě uchopila dívku za rameno. Učinili posledních pár kroků a světlo obou pochodní zahnalo tmu.

V Hance by se v té chvíli krve nedořezal. Kdosi do prostoru vyskládal cáry dračí kůže. Černé šupiny působily zlověstně. Rafan několik čerstvě stažených kůží nadzvedl a přiblížil pochodeň k jedné, která měla výrazně menší šupiny. Kůže dračího mláděte! Tohle nevypadalo dobře. Viditelně tu umírali nejen lidé, ale i draci. Dokonce mládě! Proč proboha? Zjevně existoval pádný důvod, proč draci osadu vypálili.

„Ještě jste neviděli všechno.“ Sváťův hlas zněl suše a přiškrceně. Nasměroval Hanku k rozšířenému místu za kůžemi. Zde ji pustil, podal jí pochodeň a s námahou odhrnul plachtu, do které bylo zabaleno cosi velikého. Páchnoucí dračí hlava! Dračí hlava s jedním okem. Tohle je přece Plamův bratr Zuřivý dráp! Přesněji řečeno jeho hlava. V Hance jako by se zadrhl život. Bez hnutí a beze slova zírala na nepochopitelnou trofej, kterou sem kdosi ukryl. Ve své mysli ucítila Plamovu přítomnost. Zprostředkovala dračímu příteli pohled do jeskyně, v níž se nacházeli. Její šok se znásobil. Sváťa jí musel z ruky sebrat pochodeň, aby si kůži nepokapala hořící smůlou. Ani Rafan nenalézal slova, kterými by okomentoval děsivý nález.

Zuřivého drápa Hanka neměla ráda. Ale v poslední době ji neohrožoval, dokonce si založil rodinu. Naprosto nechápala, kdo ho mohl připravit o život, aniž by tím zburcoval celou dračí komunitu.

Plam dlouho nic neříkal, Hanka tiše sdílela jeho smutek. Po chvíli jako by se probudil.

„Proč i Fuentis? Ani nestačil vyrůst…“ začínal se zlobit. „Musím předat zprávu Sistinovi,“ upozornil Hanku a stáhl se z mentálního kontaktu.

„Tyhle okrouhlé šupiny pravděpodobně patřily dračici,“ zkoumal Sváťa nález podrobněji, „zatímco tamhlety protáhlé se barvou shodují s hlavou Zuřivého drápa. Podle toho, co vidím, museli zabít celou dračí rodinu.“

„To by nemělo být v lidských silách,“ mumlal nespokojeně Rafan. „Pojďme na vzduch,“ navrhl, když zahlédl, jak si Hanka nervózně omotává vlasy kolem prstů.

„Co máš v plánu udělat?“ zeptal se Sváťa Rafana, když se vysoukali ven pod noční oblohu.

„Hned ráno svůj objev nahlásím Cintarionovi. A pokusím se sehnat vizualistu, aby zjistil, co se tu odehrálo.“

„Sestřičko…“ kontaktoval Hanku na mentální úrovni Plam.

„Tak co? Už jsi Drápovu smrt oznámil vašemu hnízdu?“

„Ano.“

„A?“

„Sistin mi nařídil, abych o téhle záležitosti s nikým nemluvil. A abych o totéž požádal i tebe.“

„Cože? Chceš říct, že o Drápově smrti věděl?“

„Ano. Prý byl zabit nejen on, ale i celá jeho rodina a dva příbuzní jeho družky… a taky mě ujistil, že nyní jsou veškeré účty vyrovnány a nemíní tolerovat žádné další odvetné akce. Doporučil mi, abych se držel stranou.“

„Co se děje, Plame? Kdo Drápa zabil? A proč?“ Hanku znervóznilo, když se její dračí bratr nečekaně odmlčel.

„Opustil hnízdo a možná chtěl vetřelcům ukázat, že za drzost se platí.“

„Přece by na takovou akci nebral Fuentise.“

„Nezapomínej, že synovec uměl okopírovat otcovu bránu. Možná se nechtěně připletl do konfliktu.“

„Asi máš pravdu. A matka se svými příbuznými vyrazila za ním. Ale kdo je zabil?“

„Sistin vyhlásil za přísně důvěrné nejen události kolem napadení líhně, ale i okolnosti bratrovy smrti. Nikdo u nás o nich nemluví. Raději se o tom, co víš, nezmiňuj ani ty.“

„Od uznaného staršího vašeho hnízda bych očekávala přinejmenším vyhlášení bojové pohotovosti. Jeho smířlivé chování mě zaráží.“

„Záhada, co? Mám v plánu tomu přijít na kloub. Ochráncům vyřiď, že černí draci neplánují žádné další nálety na lidská sídla.“

Hanka tlumočila vyjádření draků Rafanovi. Viditelně se mu ulevilo.

„Už jsem se bál, že se na obzoru klube válka s draky. Navíc má Cintarion vzácný dar všechna diplomatická jednání totálně pohnojit.“

„Proto s ním asi poslali tebe,“ usoudil Sváťa.

Plni dojmů se přesunuli domů.

Plavíkova volba

Třetí den se u Hanky ve srubu zastavil Rafan.

„Jak pokračuje vyšetřování?“ hořela zvědavostí.

„Sváťa tu není?“ rozhlédl se udiveně a podezíravě si Hanku změřil. „Co se mezi vámi dvěma stalo?“

„Nehodíme se k sobě. Ale zůstaneme kamarády.“

„Co ti brácha provedl?“

„Nic.“

„Hanko! Jak dlouho se známe?!“

„Požádal mě o ruku…“

Rafan protočil oči v sloup. „A ty?“

„Nikdy se vdávat nebudu! Ani zakládat rodinu!“

„Mě z vás asi klepne. Oba jste pěkní mamlasové,“ zavrtěl nechápavě hlavou a přátelsky objal Hanku, která se rozbrečela. „Utři si slzy a poslouchej. Dnes večer přiveď Sváťu k Zachariášovi na večeři. Potřebuji si s vámi promluvit.“ Ucítil, jak ztuhla, a jemně ji od sebe odstrčil. „Ne o vás dvou. O práci,“ ujistil ji, když k němu zvedla oči. Dotkl se Hančina trika, a když sklonila hlavu, cvrnkl ji do nosu. Ohnala se po něm. Se smíchem uhnul a hbitě se protáhl otevřenými dveřmi.

Tentokrát jim Zachariáš naservíroval dlouhé jehlice, na nichž vonělo nádherně propečené maso, barevně proložené zeleninou. Špíz musel servírovat na prkénkách, protože žádný talíř nebyl dost velký. Tulík oždiboval různé druhy zeleniny. Pak si ale kousl pálivé papriky a lítal po celé verandě. Nakonec skončil s hlavou v korbelu piva.

„Ty ale vypadáš!“ Sváťa ho se smíchem vytáhl za ocásek. „Na. Zajez to,“ nabídl mu sušenku, ale Plavík kýchal a prskal ještě další dvě minuty. Poklidnou atmosféru večeře poněkud narušovalo stoupající napětí.

„Povíš nám už konečně, jak jste daleko s vyšetřováním,“ dloubla Hanka do Rafana, jakmile dožvýkal poslední sousto.

„Hotovo, konec zvonec, dál není co řešit. Cintarion případ uzavřel a zprávu zanesl do archivu,“ sáhl kamarád po džbánku.

„Páni! Výkonný chlapík,“ pokývala Hanka uznale hlavou a Rafan překvapeně zaostřil pohled, aby se přesvědčil, nakolik vážně míní svá slova.

„A k jakému závěru náš statečný ochránce dospěl?“ vyzvídala.

Rafan se ušklíbl. „Verze podle svědectví zúčastněných popisuje událost zhruba takto: Jednooký černý drak svévolně napadl výcvikové středisko rytířů a byl vážně zraněn. Drakova družka s mládětem mu přispěchala na pomoc a krátce nato se objevili další její příbuzní. Spálili všechno, co zahlédli. Navzdory tomu zahynuli pouze dva lidé, ostatní se stihli ukrýt. Nakonec kouzelník draky zahnal. Po boji se obě strany domluvily na vzájemném srovnání účtů a podmínkách neútočení.“

„Vážně všechno proběhlo, jak popisuješ?“ zapochyboval Sváťa.

„Co já vím… Vizualizace vázly. Celá záležitost je záměrně zamlžená. Lžou draci, lžou lidé. Nicméně všichni jsou s verdiktem srozuměni a ochránci dostali od draků svolení, aby bylo spálené území znovu osídleno lidmi.“

„Smířlivost a vstřícnost při jednání mi k černým drakům vůbec nepasuje,“ mnula si Hanka zamyšleně bradu, „copak je asi ve hře?“

„Něco určitě. Mezi ochránci jsem zaslechl drby o potyčce mezi černými, zelenými a růžovými draky. Poněvadž se ale lidí netýkala, ochránci se do podrobnějšího vyšetřování nehrnuli.“

„K místním potyčkám dochází často,“ pokrčila rameny Hanka.

„Jistě,“ ušklíbl se Rafan, „ale obvykle se vzájemných strkanic neúčastní padesát draků.“

„Tolik?“ vykulil oči Sváťa. „O co jim šlo?“

„Dva moji kolegové se pokoušeli něco zjistit, ale draci zahladili stopy a postarali se, aby na místě konfliktu žádná výzvědná magie nefungovala.“

„Zajímavé. Zajímavé a znepokojující,“ doplnila Hanka.

„Nejvyšší rada kouzelníků dospěla ke stejnému závěru. Na pokyn nadřízených proto vyrážím na utajenou misi. Dokud neskončí, vůbec mě nekontaktujte. A kdybychom se čirou náhodou setkali, předstírejte, že mě neznáte. Dva z našich lidí už byli odhaleni. Vůbec není snadné se vetřít do blízkosti rytířů a zjistit, co se mezi nimi a draky odehrává.“

„Na jak dlouho mizíš?“

„Zatím nevím. Pokusím se k rytířům dostat oklikou. Vrtá mi hlavou, jak přesvědčují draky, aby jim šli na ruku. A ještě něco. S Plavíkem bych byl příliš nápadný. Všichni by hned poznali, že ovládám sedmý smysl. Pohlídáš mi ho, Sváťo, prosím?“

„Proč ho nesvěříš Anděle?“

„Protože on si vybral tebe.“

„I ty jeden mlsoune,“ pohladil Sváťa tulíka, který hbitě přešplhal na jeho rameno.

Rafan svého malého průvodce podrbal pod bradou a zdvihl se k odchodu.

„A Plamovi vyřiď,“ otočil se k Hance, „ať se rytířskému řádu vyhýbá velkým obloukem.“

„Jasně. Ale jak ho znám, určitě se zbrkle do žádných bojů nepohrne.“

„V to doufám. Rytíři jsou teď mezi lidmi neuvěřitelně populární. Nejspíš nová móda. Kluci bez magie se hrnou do rychlokurzů pro turnajová klání místo toho, aby se učili něco užitečného. Chovatelé koní si mnou ruce a prodávají teď zvířata za dvojnásobek běžné ceny. Bez koně totiž žádného uchazeče do rytířského řádu nepřijmou.“

„Říkáš – kluci bez sedmého smyslu? A proč by se jim draci měli vyhýbat?“

„Aby nedopadli jako Zuřivý dráp.“

„Nesmysl! Člověk bez magie si s drakem neporadí.“

„Rytíř ano! Právě proto hodlám tenhle vzkvétající rytířský řád proklepnout.“

„Budu ti držet palce,“ usmála se Hanka a kývla příteli na rozloučenou.

Rafan se ještě na odchodu otočil a spiklenecky mrkl na Sváťu:

„A ty, brácho, pořádně hlídej nejen Plavíka, ale i Hanku, ať se v mé nepřítomnosti nepřimotá někomu pod nohy.“

Hanka zalitovala, že se k němu nemohou připojit. Utajené poslání vypadalo nadmíru zajímavě.

Po krátkém handrkování se Sváťou se uvolila na pár dní navštívit útulek pro nemocné magické tvory. Ubytovala se u kamarádky Pauly.

Už během prvního dne se Hanka nezastavila. Uhlídat Sváťovu sestru Aničku a zároveň být užitečná v útulku se ukázalo jako mimořádně náročná disciplína. Holčička chtěla u všeho být a ničeho se nebála. Práce kolem zvířat Hance vylepšila náladu. Večer byla utahaná jako kotě a těšila se na postel. Ačkoliv se podle svého názoru tvářila normálně, kamarádčinu pozornému zraku neunikla změna vztahu mezi ní a Sváťou. Ještě toho večera si na svou přítelkyni došlápla.

„Ježkovy voči! Chováš se jako vyplašená dryáda,“ spráskla ruce Paula, když Hanka dovyprávěla.

„Jednorožci moje rozhodnutí schvalují.“

„Copak jsi nějaký kopytnatec? Vezmi rozum do hrsti, holka. Lepšího kluka, než je Sváťa, těžko najdeš.“

„Jenomže já prostě nejsem rodinný typ.“

„Plácáš hlouposti. Za pár let změníš názor a budeš hořce litovat, že jsi zapudila nejlepší partii na světě.“

„Zaslouží si víc, než mu nabídnu já.“

„A víš, že s tebou začínám souhlasit?“ rýpla si Paula.

„Cože?“ zbystřila Hanka a pohlédla podezřívavě na kamarádku.

„Máš pravdu. Sváťa si zaslouží holku, která bude umět ocenit jeho chápavost, jemnost a dobrou náladu.“

„Jsi ty vůbec moje kamarádka?“

Paula se zasmála a přikryla dlaní Hančiny ruce. „Nebuď labuť a začni poslouchat instinkty.“

„Mám se ke Sváťovi vrátit?“

„To záleží na tom, jestli ho miluješ. Dej si načas, ono se to všechno nějak vyvrbí.“

„Bojím se, že se mnou nebude šťastný.“

„A co? I ty máš nárok na pěkné chvíle. Nekomplikuj situaci zbytečným přemýšlením.“

„Jsem husa,“ uznala Hanka a hřbetem ruky rozmazávala slzy, kterým nedokázala poručit.

„Nebreč, nebo se rozbrečím s tebou,“ zakabonila se na ni Paula a nakonec Hanku objala.

Útěk z domova

Ráno se Hanka ještě ani nestihla rozkoukat, když do Paulina domku vtrhl Sváťa. Tulík z jeho ramena seskočil přímo na stůl, kde Paula pro svou širokou rodinu prostírala snídani.

„Je tady Pohromak a shání tě,“ kývl na Hanku.

„Co mi chce?“ zamračila se otráveně, ale už se zvedala, aby si s nevlídným kouzelníkem promluvila venku. Pohromakova návštěva pokaždé věstila potíže. Sváťa šel Hance v patách, aby o něco nepřišel. Ostatní přihlíželi zpovzdálí, lehce nervózní z návštěvy vlivného zachmuřeného ochránce.

Aniž by opětoval pozdrav, hned Hance suše oznámil: „Máš průšvih, mladá dámo.“

„Jaký?“ nebyla si vědoma žádného prohřešku.

„Rodina z Ostenravy tě obvinila, že jsi vyštvala z domova jejich syna Vítka.“

„Jak na takový nesmysl přišli?“

„Kluk zmizel krátce poté, co ses o něj zajímala. Hodláš snad popřít i tohle?“

„Vítek je mimořádně nadaný, chtěla jsem, aby ho poslali na studia do magické školy,“ dotkl se Hanky komisní tón. „Rodiče podali oficiální stížnost?“

„Ne. Ale když jsem je navštívil, abych klukovi zablokoval sedmý smysl, řvali na mě, což nemám rád.“ Pohromakovi sršel z očí hněv. Hanka pohledem neuhnula a zamračený výraz mu vracela. Kouzelník se ušklíbl: „Rozhodně nemám čas toho pancharta honit bůhvíkde. Co sis nadrobila, to si taky vylížeš. Koukej toho mrňouse najít, a až ho dotáhneš domů, ozveš se mi, abychom s tímhle posledním Vronovým restem skoncovali. Rozumíš?!“

„A nebylo by fér se zeptat přímo Vítka, jestli by přece jen raději nezvolil školu?“ vmísil se do hovoru Sváťa.

„Slovo rodičů je pro mě rozhodující,“ odsekl Pohromak. „Ale když už se nabízíš, pomoz Hance toho spratka najít. A pro mě za mě si klidně pokecej i s jeho rodinkou. Jen sebou hoďte, ať mám tuhle záležitost co nejdřív z krku.“

„Co tady řvete na mého syna?!“ objevil se Pohromakovi za zády Sváťův otec Dundar.

„Klid, tati, nevyšiluj. Já Hance rád pomůžu,“ snažil se Sváťa zažehnat konflikt a přidržel tátu za loket.

„Takže jsme domluveni,“ znovu se zachmuřeně ušklíbl ochránce, a aniž by věnoval sebemenší pozornost přihlížejícím, důstojně odkráčel.

„Divím se, že mu ten jeho pohrdavej ciferník někdo neupraví pěstí,“ mumlal nespokojeně Dundar. Hanka s ním v duchu naprosto souhlasila.

„Nemáme vám pomoct hledat?“ hned se nabízeli strážci z rezervace Magický les.

„Jste hodní, ale není třeba,“ s díky odmítli nabídku a šli si sbalit věci. Předpokládali, že najít malého kluka bude snadné a rychlé. Jen budou muset ještě jednou navštívit jeho rodiče, aby se ujistili, zda se mezitím nevrátil domů.

Na jednu stranu byla Hanka ráda, že mohou se Sváťou dělat něco společně, ale na druhou ji trápila nejistota, jak zareagovat, kdyby znovu přišla na přetřes otázka, kam se má posunout jejich citový vztah. Momentálně však měli jiné starosti. Ocitli se tváří v tvář Vítkově matce. Za ní se zjevil chlap s postavou přerostlého medvěda. Ani se při své výšce nemusel tvářit výhružně, úplně stačilo, jak tam stál a díval se.

„Kde je Vítek?“ obořila se na Sváťu matka.

„Došlo k omylu, madam. Za útěk vašeho chlapce nemůžeme. Možná se jen někam zatoulal nebo se bojí vrátit domů.“

Žena si dala ruce v bok: „Tak zaprvé, mladíku! Neříkejte mi madam! A zadruhé – můj kluk by nikdy z domova neutekl!“

„Uděláme všechno, co bude v našich silách, abychom vaše dítě našli.“

„Právě vy? Ani náhodou! Nevěřím vám! Místo pomoci na nás hodíte, že se o Vítka špatně staráme! No jasně! Co jiného bych mohla od ochránců čekat?! Chudáky akorát obviňujou a buzerujou! Vůbec nic po vás nechci! Zmizte!!! Vypadněte z mýho života a už se neukazujte! Najdeme si Vítka sami.“

Žena postrčila kupředu svého muže. Obrovitý chlap opřel svou dlaň o Sváťovu hruď a vytlačil návštěvu dostatečně daleko, aby mohl zavřít dveře.

„Ta má teda nabroušeno,“ vydechl Sváťa, „ale máme kliku. Dá se říct, že odvolala požadavek, abychom Vítka našli.“

„Jestli ale utekl kvůli tomu, že slyšel, o čem jsem jednala s jeho rodiči, mám jeho zmizení na svědomí,“ vyčítala si Hanka. „A navíc je tu ten Pohromakův požadavek. Prostě ho najít musíme, ať se nám to líbí, nebo ne.“

Sváťa zašilhal ke dveřím zchátralého stavení. „No, hodil by se nám kousek jeho oblečení nebo oblíbená hračka…“

„Já už rozhodně klepat nebudu,“ oponovala Hanka a ani její kamarád nevypadal, že by se mu do podobné akce chtělo. „Ale tamhle za tím keřem nás pozorují nějací kluci. Asi Vítkovi sourozenci,“ dodala.

„Dáte si sušenku?“ zahalekal na ně Sváťa a sáhl do kapsy. Nahmatal tulíka a půlku poslední sušenky z celého balení. Dva starší kluci utekli a zůstal jen nejmenší prcek s vykulenýma očima. Váhavě přijal nabízenou sladkost a hned ji šoupl do pusy. „Povíš nám, kde je Vítek?“ dřepl si Sváťa, aby na prcka lépe viděl.

„Ce mít koně a bunění,“ zamumlal s plnou pusou. V okamžiku, kdy Hanka postoupila o krůček k němu, jako by se vylekal. Než mrkli, už pelášil za staršími sourozenci.

„Nezkusíme se zeptat někoho staršího?“ rozhlédla se Hanka a vykročila po nerovné prašné cestě plné odpadků.

Narazili na stařenu před polorozpadlou boudou. Dívala se po nich nepřítomným pohledem a neodpovídala. Zvolna došli k útulku pro nemajetné a nemohoucí. Pár lidí tu přešlapovalo, neboť se právě rozdělovala řídká polévka. Ti zdvořilejší jim kývli na pozdrav, jinak před nimi zdejší chudáci klopili oči a otáčeli se zády ještě dřív, než se dostali do jejich blízkosti.

„Tohle je nanic,“ konstatoval Sváťa a plácl přes ruku dotěrného klučinu, který se zezadu natahoval k jeho kapse, „jestli chceme něco vypátrat, musíme zvolit jinou taktiku.“

Odtáhl Hanku stranou a přesunul se s ní do Santareny.

„Zaběhni k Zachariášovi a popros ho o jídlo zhruba na týden, vezmi jen to nejobyčejnější, co nevzbudí pozornost – jako chleba, placky, uzenou rybu, sýr. Já se mezitím postarám o vhodný převlek, abychom mezi žebráky a zlodějíčky nebudili podezření.“

„Myslíš, že to při hledání Vítka pomůže?“ zapochybovala Hanka.

„Oblékni si nějaké jednoduché pytlovité šaty, pokud možno špinavé a smradlavé.“

„Hele Svatoušku, já pro tebe udělám hodně, ale dobrovolně se do ničeho špinavého a smradlavého neobléknu.“

„Trochu sazí na krku a rukou tě nezabije a smrdět můžeš třeba po… po… mokré tlející zemině.“

„Zbláznil ses?!“

„Po něčem smrdět musíš, jinak nebudeš působit věrohodně.“

„Copak neexistují chudí, a přesto čistotní lidé?“

„A co třeba po kouři z otevřeného ohně? Něco podobného, jako když na tebe dýchne drak?“ odmítl Sváťa přijmout Hančinu vymydlenou variantu.

„A nepřeháníme trochu? Mohli bychom si při pátrání vypomoct kouzly.“

„No, od Vrona sice víme, že hledáme klučinu se světlými okudlanými vlásky a s rošťáckým pohledem, malého mudrlanta s výrazným sedmým smyslem, ale zatím jsme ho na vlastní oči neviděli. Potřebovali bychom pár jeho vlasů nebo část jeho oblečení, případně předmět, který často používá. Chceš si něco z toho vypůjčit u nich doma?“

„Dobře. Jsem ochotná smrdět kouřem,“ dala konečně Hanka přednost Sváťovu nápadu před návratem k Vítkovým rodičům.

Oba se rozběhli obstarat potřebné věci. Hanka dokonce stihla mentálně oslovit svého čtyřnohého otce R’íhana a oznámit mu, že ji v nejbližších dnech nemá čekat.

Setkali se v Hančině srubu. Když Sváťa rozložil na postel svůj úlovek, dívka se zděsila.

„Jestli si navlékneme tuhle maškarádu, budeme všem pro smích.“

„Nebudeme,“ ujistil ji Sváťa, „chudí nenadaní lidé se snaží uživit všelijak a potulní kejklíři nejsou žádnou vzácností. Jestli dokážeme ty ubožáky pobavit, máme vyhráno. Potulní herci a zpěváci nejsou považováni za nevítané cizince. Ukryjeme auru, sundáme hodinky a budeme předstírat, že sedmý smysl nám osud nenadělil.“

„A prsten?“

Sváťa rozvázal malý kožený váček s prsteny, cingrlátky a náhrdelníky.

„Zamázneme prsten zlatou barvou a navlékneme k němu další prsteny.“

„Nebudou po nás chtít ukázku kejklířského vystoupení?“

„O tom nepochybuj,“ usmál se a sáhl po bílém, lehce ušmudlaném cylindru, „je libo představení žonglérské, kouzelnické, pěvecké nebo taneční?“

„Hlasuji pro tanec a pantomimu,“ sáhla Hanka po vílí čelence a dlouhé stuze, „pár figur se stuhou snad zvládnu i bez magie.“ Zatočila se a stuha za ní vlála jako poslušný vlnící se had.

„Doprovodím tě na píšťalu nebo druidský bubínek a Plavík může skákat třeba z ruky na ruku pro sušenku jako cvičená horská veverka.“

„No tě pic, my budeme trojka,“ začalo Hanku jejich přestrojení bavit.

„Plavík výborná veverka, jenže ne pro sušenku, ale pro oříšek,“ připojil se nadšený tulík k jejich plánování.

Shrábli do dvou vaků jídlo včetně rekvizit a vyrazili do Ostenravy.

Potulní umělci

Zdánlivě bezcílně se potulovali po předměstí. V jeho nejrušnější části poblíž tržiště si rozložili rekvizity a po očku sledovali další pouliční umělce, jakou zábavu nabízejí kolemjdoucím.

„I bez magie mezi nimi budeme s naší veverkou za hvězdy,“ podotkl šeptem Sváťa a začal poskakovat se svým bubínkem okolo odložených vaků. Hanka přes zavazadla přehodila šátek a na něj umístila Plavíka. Pokoušela se o taneční kroky do rytmu a občas vlnící se stuhou přejela tulíkovi přes hlavu. Několik dětí se zastavilo poblíž a chichotaly se při pohledu, jak se zvířátko oklepalo a učíslo si dlouhý ocásek.

Hanka odložila stuhu a nechala Plavíka pobíhat po svých rukou a skákat sem a tam. Do Sváťova cylindru zapadla první mince.

Ostatní pouliční umělci podezřívavě sledovali jejich počínání. Hanka popadla minci a zaběhla k pouličnímu prodejci koupit placku. Rozdělila se o ni s kamarádem i tulíkem a vmžiku ji nedočkavě zhltli. Ostatní se při pohledu na hladové kolegy uklidnili. Jedna žena jim dokonce nabídla posolený krajíc chleba.

„Jen se nestyď, panenko, já vím, co je hlad,“ usmála se, když se snažili odmítnout. Jako by se tím gestem prolomila hráz solidarity.

„Musíš s tím cylindrem blíž k lidem a dívej se jim do očí,“ poradil Sváťovi vrhač nožů, který je chvíli pozoroval, „neboj se jich. Neukousnou tě.“

Když Hanka se Sváťou balili navečer rekvizity, přitočila se k nim žena, od níž dostali chléb.

„Máme nocleh v jednom skladišti poblíž rybárny. Dva navíc se k nám určitě vejdou, jestli máte zájem,“ nabídla jim. „Zítra by měla dorazit kupecká karavana. Půjdou-li dobře kšefty, uděláme si potom slavnostní večeři.“

„Díky za nabídku,“ nasadila Hanka oslnivý úsměv.

Ve skladišti nebyla ani stopa po soukromí. Překvapeně zjišťovali, že se tu všichni dobře znají a bezostyšně na sebe halekají.

„Nováčci, co? Zaměstnám vás,“ zastavil se u nich šilhající otrapa.

„Ne, díky,“ snažil se mu Sváťa zahradit tělem přístup k Hance. Muž ho však odstrčil a hrábl po dívčině ruce.

„Ukaž se, krasotinko. Ty se určitě nemusíš živit hloupým poskakováním. Pošli to svý tintítko k vodě a přidej se ke mně. Garantuju ti, že hlad mít nikdy nebudeš.“

Lidé kolem se zvědavě zadívali směrem k nim.

Dívka prudkým obranným pohybem odrazila jeho ruku. Muž se však nehodlal vzdát, přitočil se za její záda a ruku jí zahákl pod krk: „Tohle se strejdovi nedělá.“ Hanku ovanul smrad levné kořalky. Rozkročila se, odtáhla hlavu na prsa, aby s ní vzápětí vší silou udeřila do obejdova obličeje. Jakmile povolil stisk, shýbla se a popadla jednu mužovu nohu, trhla s ní kupředu a zkroutila ji. Chlap se skácel na záda. Toho využil tulík, skočil na něj a kousl ho do nosu. Muž zařval a ostatní přihlížející se začali chechtat. Obejda se odplížil se zuřivým výrazem.

„Z toho si nic nedělejte, zkouší naverbovat všechny nováčky,“ pokrčil pobaveně rameny mladík odvedle. Výrazně kulhal a soudě dle jeho vybavení se živil prodejem provazů a lan.

„Jdu se porozhlédnout. Pak se vystřídáme,“ podal Sváťa Hance tulíka a začal se proplétat mezi utábořenými unavenými poutníky, umělci a prodejci. Někteří si ustlali na zemi, jiní na voze, každý podle svých možností. Šumění zvenčí signalizovalo, že se rozpršelo. Mladík se pozorně rozhlížel po dětech, kterých se tu motalo neuvěřitelné množství. Některé se podobně jako on proplétaly mezi utábořenými lidmi a loudily jídlo. Klučinu se světlými roztřepanými vlásky však nezahlédl.

Hanka mezitím se ženou, která je do skladiště pozvala, připravovala polévku ve stylu „co najdeš, to přidej“. Ve skladišti se nalézalo několik improvizovaných ohnišť, která byla momentálně plně vytížena. Jejich ohniště patřilo k těm luxusnějším, neboť byl přes postranní kameny položen kovový plát. Žena ze svého vozu vytáhla suchou větev a zručně ji nalámala, aby bylo čím topit.

„Proč nám pomáháte?“ nemohla dívka pochopit, jak je možné, že se s nimi chce chudák rozdělit o to poslední, co má k jídlu.

„Stejně už by do zítřka nejspíš nevydržel a zezelenal by,“ kývla bradou směrem k chlebu, „a pak – jsem stará zvědavá bába.“

„Opravdu?“ neubránila se Hanka úsměvu.

„Chudí viditelně nejste, jen to předstíráte, že ano. Proč asi?“

„Z čeho tak soudíte?“ ošila se Hanka při představě, že jejich přestrojení není dokonalé.

„Máš lesklé, dobře zastřižené vlasy a kvalitní boty. A ani jeden z vás nemá v očích sebemenší obavu, co bude zítra k jídlu. Navíc mám intuici. Cítím, že mezi nás nepatříte. Ale nejste nepřátelé, možná jenom něco hledáte…“ tázavě pohlédla na dívku.

„Jo. Máte pravdu. Hledáme malého kluka se světlými vlásky, co utekl z domova. Zatím netušíme, kde by mohl být,“ vzdychla a mimoděk zamíchala vroucí polévku.

„Malí kluci jsou jako vítr. Hned tady, hned tam… ale každý z nich má svůj velký sen. Po čem touží ten váš?“

„Možná by se chtěl stát kouzelníkem,“ pokrčila nerozhodně rameny Hanka.

„A co rytířem? Tím by být nechtěl?“

„Rytířem? Meč a brnění?“

„Všichni zdejší kluci si teď hrají na rytíře a touží zabít svého draka. Pochybuji, že by ten váš byl výjimkou.“

„A kdyby chtěl na vlastní oči vidět skutečného rytíře, kam by se vydal?“

„Jestli jedl vtipnou kaši, přidal by se ke kupecké karavaně, která odtud míří do Puragy. Tam prý se to rytíři jen hemží.“

„Puragu neznám,“ odstavila Hanka hotovou polévku. „Vy jste tam někdy byla?“

„Ale kdepak, panenko. Tohle místo potulným umělcům nepřeje. Rytíř má zadek holej nebo vobalenej železem, a srdce taky. Tam se uživí jenom kováři, panoši a lehké děvy, co se rytířům starají o postel. Navíc velice snadno přijdeš k úrazu a škodu ti nikdo neuhradí. Spíš tě budou špičkou meče píchat do zadku, dokud nevypadneš z jejich města.“

Sváťa se zklamaně vrátil z obchůzky a na první pohled bylo zřejmé, že žádného chlapce podobného Vítkovi nezahlédl. Možná jsou na špatné stopě.

Po skromném jídle se vypravila do terénu Hanka. Hodila si přes hlavu deku a šourala se po rozlehlém skladišti i do míst, kam světlo od ohňů nedosahovalo. Špatně odvětrávaný kouř ji dráždil v nose.

Stále přicházeli noví a noví zájemci o místo pod střechou a málem už nebylo kudy projít zpět k jejich ležení.

Náhle vchodem prošla mohutná postava. Hanka si deku přitáhla až k obličeji, aby skryla svou identitu. O setkání s Vítkovým otcem opravdu nestála. Prohnal se skladištěm jako hurikán. Občas se u někoho zastavil, aby prohodil pár slov. Dívka bedlivě sledovala výraz jeho tváře, ale nezdálo se, že by zachytil nějakou stopu. Přikrčila se v šeru nedaleko vchodu, aby vyčkala, než rozložitý muž opustí jejich útočiště. Kdyby ji poznal, dovedla si velice živě představit, že by ji přede všemi obvinil z chlapcova únosu. A přitom jim oběma jde o totéž, aby se Vítkovi nic zlého nestalo.

„Viděla jsi ho?“ zeptal se Sváťa, když se Hanka vrátila a zavrtala se pod deku vedle něj.

„Jako by ho šlo přehlédnout! Aspoň víme, že se Vítek domů nevrátil a že o něj mají rodiče starost.“

„Kdybych byl malej kluk a rozhodl se utéct někam daleko, pokusil bych se tajně ukrýt v některém obchodnickém voze, co provázejí karavanu.“

Hanka se nadzdvihla na lokti, aby zkontrolovala, jak se její přítel tváří: „Navrhuješ, abychom se ke karavaně připojili?“

„Ano. A pokud neuspějeme, sem se můžeme vrátit vždycky.“

„Dobře,“ zachumlala se Hanka do odrbané deky a zatoužila se stulit v přítelově náruči. Ten se však odtáhl.

V noci ji probudil závan chladu. Zamžourala do tmy.

„Spi dál, nic se neděje. Plavík mě vzbudil, protože ten mizera, cos ho večer uzemnila, měl v úmyslu prohledat nám zavazadla. Rozmluvil jsem mu to.“

Ráno Hanku ze spánku vytrhl všeobecný ruch. Lidé tu vstávali brzo. Složila svoji a Sváťovu deku a rozhlédla se, kde se její kamarád toulá. V žaludku jí zaškrundalo hlady, ale našla na dně vaku jen nepatrný úlomek sušenky, který nabídla tulíkovi. Ani chlupatému tvorečkovi se vstávat nechtělo a stočil se na složených dekách.

„Nezlob se, panenko, už musím jet, abych zabrala na tržišti nějaké slušné místo,“ přišla se s Hankou rozloučit žena, která jim pomáhala. „Přeju vám úspěch při hledání.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Naučte mě zabít draka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.