Sestry

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Bernard Minier

Sestry – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Mojim deťom

V dvadsiatich rokoch sme verili v tento svet,

ktorý bol len našou budúcnosťou.

Pierre MICHON

V nejakej časti svojej osobnosti všetci nosia viditeľné stigmy tej fyziologickej fatálnosti, akou je vražda... Nie je to vôbec úchylka mojej mysle, nemôžem však urobiť ani krok, aby som nenarazil na vraždu, hoci ju nevidím tlieť pod mihalnicami, ani necítim záhadný kontakt rúk, ktoré sa naťahujú ku mne...

Octave MIRBEAU,
Záhrada múk

ÚVOD (1988)

Sestry

Pred nimi sa rozprestieral obrovský, nekonečný les...

Bolo pol jedenástej, vlažný júnový večer, čo sa nechcel ponoriť do noci. Hoci tá už zvíťazila, ale ešte nie celkom. Celkom nie. Čoraz väčšmi sa stmievalo; no ešte sa v polotieni dala rozlíšiť jemná mozaika lístia – ako vyblednutý farebný koberec, biele, nehmotné škvrnky maličkých kvetov rozosiatych v tráve ako popkorny, ich bledé ruky a nejasne sa črtajúce svetlé šaty, vlajúce ako fantómy. Pod stromami bola úplná tma a nedalo sa nič vidieť. Pozreli sa na seba, usmiali sa, no ich hladné a zapálené dievčenské srdcia bili prirýchlo a prisilno. Prechádzali medzi kmeňmi dubov a gaštanov, zišli po miernom svahu k údoliu s papraďami. Držali sa za ruky. Nezavial ani najmenší vánok, ani lístie nezašumelo, medzi stromami vládla dokonalá tíšina. Les pôsobil mŕtvo. Kdesi na vzdialenej čistine zaštekal na dvore gazdovstva pes, potom prešla po ceste motorka, stratila sa za zákrutou a zanechala dym z výfuku. Jedna mala pätnásť a druhá šestnásť – no vyzerali ako dvojčatá. Rovnaké vlasy farby mokrého sena, rovnaká úzka tvár s velikánskymi očami, rovnaká vyhúknutá postava... Nepochybne boli pekné; dokonca krásne – svojím spôsobom, až bizarným. Áno, bizarným. V ich pohľade aj v hlase bolo čosi nepríjemné. Preletel netopier a dotkol sa vlasov tej, ktorá sa volala Alice. Ticho zjojkla.

– Psst! – ozvala sa staršia sestra Ambre.

– Nič som nepovedala!

– Skríkla si.

– Neskríkla!

– Ba, skríkla! Bojíš sa?

– Nie!

– Klameš! Určite sa bojíš, sestrička!

– Povedala som ti, že nie! – bránila sa mladšia ešte takmer detským hláskom, no pokúšala sa hovoriť dôrazne. – Len som sa prekvapila.

– A veru by si sa mala báť, – vyhlásila Ambre. – Tento les je nebezpečný, všetky lesy sú také.

– Tak čo tu robíme? – Alice sa provokačne poobzerala.

– Nechceš ho vidieť?

– Pravdaže chcem. Naozaj si myslíš, že príde?

– Sľúbil to, – vážne odvetila Ambre.

– Muži niečo sľúbia a potom na to zabudnú.

Ambre sa zarazila.

– Čo ty môžeš vedieť o mužoch?

– Viem toho dosť.

– Pozrime sa!

– Viem, že ocko spáva so svojou asistentkou.

– To som ti povedala ja!

– Viem, že Thomas sa masturbuje.

– Thomas nie je muž, iba chlapec!

– Má osemnásť!

– A čo ďalej?

Takto kráčali v lesnom tichu a dohadovali sa, ako to robievali už tak dlho od detstva, kam až siahali ich spomienky. V dennom svetle by boli lepšie vynikli ich odlišnosti: vypuklé Alicino čelo, vzdorovitý výzor a črty, čo sa práve uvoľňovali z detského obalu, na druhej strane Ambrina očarujúca krása, jej už ženské telo, ktoré sa rozvíjalo a priťahovalo pohľady, jasnejšie a výraznejšie črty.

– Prečo by mal prísť? – spýtala sa mladšia sestra. – Preňho sme len dve hlúpe husi.

– Mýliš sa, – urazene odvetila Ambre, keď prechádzali popri starom vyvalenom dube, ležiacom medzi zemolezom.

Jeho korene plné čiernej zeme sa týčili ku hviezdam ako zdvihnuté prsty. Mohutný strom, nad ktorým zvíťazil ten slabší – vietor alebo parazit. Vždy to tak býva: silných nakoniec vždy premôžu slabí.

– Preňho sme niečo iné, – vyhlásila.

Chcelo sa jej dodať: aspoň ja, pravdaže, ty si len dieťa, no ovládla sa.

– Aha? A čo sme teda? – Alice zo zvedavosti zvýšila hlas.

– Dve veľmi inteligentné dievčatá, najinteligentnejšie, aké kedy stretol.

– A to je všetko?

– To veru nie...

– A čo iné sme? – s očakávaním sa spýtala Alice.

Ambre zastala, obrátila sa k sestre, oči jej žiarili, zrenice mala rozšírené.

– Pozri sa na mňa, sestrička.

Alice si ju prezrela.

– Pozerám sa, – povedala. – A prestaň ma volať sestrička: som len o rok mladšia.

– Čo vidíš?

– Šestnásťročnú tínedžerku v čudných bielych šatách, – odsekla.

– Hovorím ti, pozri sa na mňa.

– Pozerám sa.

– Nie, figu vidíš!

– Ambre si rozopla gombík na šatách.

– Kozy, – odvetila Alice už pomalšie.

– Áno.

– Ženské telo...

– Bombové dievča.

– Áno. A čo ešte?

– Neviem...

– Uvažuj!

– Neviem!

– Čo sme my preňho? – Ambre ukázala na knihu, ktorú držala v pravej ruke.

– Obdivovateľky, – ihneď odpovedala Alice a v jej hlase bolo cítiť vzrušenie.

– Presne tak, obdivovateľky. A to on zbožňuje. Najmä ak majú prsia a šušku.

Vykročili a pod nohami im zapraskal suchý konár.

– Nie sme preňho primladé? – spýtala sa Alice. – Veď má tridsať rokov.

– Práve o to ide.

Ako sa predierali krovím, pomedzi lístie sa vynoril tieň holubníka, ktorý stál uprostred čistinky. Mesiac osvetľoval jeho okrúhle škridlice a bledý kameň, vyzeral ako strážna veža.

– Dve veľmi pekné dievčatá samy v noci s ním. A ktoré ho obdivujú, zbožňujú. Tak to vidí. A preto príde.

– Cíti sa silný, krásny, inteligentný, cool, – pridala sa Alice.

Ambre odhrnula posledné lístie a pred nimi sa ukázal holubník.

– Áno. No my sme inteligentnejšie ako on, však, sestrička?

Pozoroval ich spoza kríkov. Skrytý. Chodili hore-dolu, znervózneli. Začali sa dohadovať. Čoskoro sa urazia a odídu. Končekom jazyka si prešiel po perách a potom po dierke v stoličke vpravo hore, čo sa ozvala v noci, keď ležal v posteli. Uškrnul sa. Kaz... No pri pohľade na dve dievčence vystrojené ako na prvé prijímanie sa musel usmiať. Odohnal nočné motýle poletujúce okolo neho a vstal.

– Ambre, poďme preč. Nepríde. Sme tu samy... v tomto lese.

Keď to Alice povedala nahlas, ešte väčšmi sa znepokojila. Také čosi bolo lepšie nevysloviť. A radšej na to nemyslieť.

– Ty sa bojíš, – povedala Ambre.

– Áno, bojím. A čo ďalej?

– Žiadalo sa jej povedať sestre aj ďalšie, zatiaľ nevyslovené obavy: čo ak sa v lese skrýva aj niekto iný? Čo ak naozaj zabudol prísť? Čo ak sa tam potulujú nebezpečné zvieratá? Vedela, že v tomto lese patrili medzi najväčšie zvieratá diviaky, líšky a veveričky. V kroví mohli byť aj nejaké krahulce, žlny a zrejme aj sova myšiarka. Tá práve silno zahúkala – bol to samec a slávnostne sa ohlasoval, možno bol aj v holubníku. Odpovedali mu tri tóny menšej sovy lesnej, ktorá sa mu akoby vysmievala z jeho sovej vážnosti.

V lese bolo veľa rozličných jazierok, potokov a rybníkov a vo vlažnej júnovej noci sa zovšadiaľ ozývalo kŕkanie žiab a rosničiek.

– Naozaj si si myslela, že príde? – pokračovala Alice.

– Príde.

No už aj v hlase staršej sestry bolo cítiť nedočkavosť a istú pochybnosť. Mladšej to neuniklo.

– Ešte päť minút, a vraciam sa, – vyhlásila.

– Ako chceš.

– A ty s ním zostaneš sama.

Na to už nezaznela odpoveď.

Odrazu to v blízkom kroví silno zašumelo, akoby zafúkal vietor, ale nebol to vietor, a obidve sa zachveli. Obrátili sa za zvukom.

Z kríkov sa vynorila jeho postava. Odhrnul ešte posledný konár a pomaly kráčal k nim v bielom ľanovom obleku, nie práve najvhodnejšom na predieranie sa krovím.

– Sledoval si nás? – spýtala sa Ambre.

– Pozoroval som vás... Prišli ste... To je dobre.

Prezrel si ich jednu po druhej.

– To nie sú šaty ako na prvé prijímanie, – usmial sa.

– Našli sme len také, čo sa k tomu najviac približujú, – odvetila Alice.

– Ste nádherné, – ocenil ich. – Naozaj som dojatý, že ste prišli a že ste tomu venovali takú... pozornosť.

Každej podal ruku.

– Sme tvoje najväčšie obdivovateľky, – povedala úprimne Ambre, ukázala mu knihu a stisla mu teplú ruku.

– Tvoje najväčšie obdivovateľky, – presvedčivo zopakovala Alice a stisla mu druhú ruku.

Boli naozaj úprimné. V dvanástich rokoch začali čítať romány pre dospelých plné neznesiteľného násilia, nevídaných šokujúcich scén, vraždenia a zohavenia. Páčilo sa im, že vinníci sa z toho často dostali a obete nikdy neboli úplne nevinné. V tých románoch panovala predovšetkým dekadentná atmosféra a všetky postavy boli ovládané morbídnymi chúťkami, pochmúrnymi pohnútkami a veľmi kreatívnymi perverznosťami. A, pravdaže, bol tam aj sex.

– Viem, – povedal.

V tej chvíli pôsobil dojato, oči sa mu pod dlhými čiernymi mihalnicami zahmlili. V tvári nebol nijako zvlášť pekný, no mal pravidelné črty, ktoré takmer stále vyjadrovali nenásytnosť, čo mohol niekto pokladať za zvodné.

Z ničoho nič sa zdvihol vietor a vysoko v korunách stromov to zašumelo. Obidve sa striasli a on sa ešte viac usmial.

– Slečny sa boja lesných tieňov, – poznamenal.

Bol to citát z Ingmara Bergmana – Prameň panny. Pokýval hlavou, tváril sa, že sa obzerá, a zamračil sa.

– Je to také tiché a osamotené miesto.

– Prečo by sme sa báli? – odvrkla Ambre. – Sme predsa s tebou.

– To je pravda, – odvetil.

– A ty si s nami, – pokračovala. – Čo robíš tak neskoro v lese s dvomi šestnásťročnými dievčatami?

– Pätnásť, – spresnila Alice akýmsi žalujúcim tónom.

– Nič zlé, či nie? – zaironizoval.

Znovu si ich prezeral.

Tentoraz sa zamračil a nevyzeral ako filmový hrdina. Zjavne uvažoval, či tam nebude nejaká pasca. Skúmal okolie.

– Niekto vás sledoval?

– Nie, nikto.

– Ste si tým isté?

Ambre sa naňho len usmiala.

– Pozri sa na seba, – začala si ho zrazu doberať. – Muž, ktorý vo svojich knihách opisuje najkrutejšie zločiny, slávny autor krvavých scén, sa bojí dvoch dievčat.

– Nebojím sa, – odvetil zdvorilo.

– No si znepokojený.

– Nie znepokojený, len opatrný.

– Všetci vyjadrujeme svoje emócie rozličnými slovami, no sú to len emócie. Ako si dokázal napísať také strašné, také fascinujúce knihy? – povedala staršia sestra a zahľadela sa mu do očí. – Napísať tak nádherne... jedovaté stránky. A vyzeráš tak... normálne.

Jeho hlas teraz potemnel ako les. Jeho obyvatelia akoby vycítili panujúce napätie, lebo všetky sovy si odrazu začali odpovedať z jedného stromu na druhý; medzi stromami preskočil jeleň, no možno to bola len veverička; krovie sa rozhýbalo – akoby sa náhle celý les zobudil a zvieratá sa pripravovali na nočnú symfóniu, podobne ako sa pred koncertom ladia nástroje v orchestri.

– Nikdy si nepomyslel na to, aby si svoje nápady uviedol do praxe? – spýtala sa Ambre.

– Čože?

– Nuž všetky tie vraždy, mučenie, znásilnenia...

Ohromene sa na ňu pozeral.

– To je len žart, však?

Skúmal jej výraz. Ale nebol to žart.

– Ty si nevieš vôbec predstaviť, ako tvoje knihy na nás pôsobia, – dodala.

Pozoroval ju. Ambre sa k nemu ešte viac priblížila.

– Sme tvoje najväčšie obdivovateľky, nezabúdaj na to, – šepkala a na uchu pocítil jej teplý dych. – Môžeš od nás chcieť všetko.

Ten tón a dych na šiji ho vydráždili, zježili sa mu všetky chlpy. Odstúpila a s uspokojením skonštatovala, ako mu potemnel pohľad, takú černotu už videla v mnohých iných pohľadoch. Páčilo sa jej vyvolávať ju. Vytušila jeho vnútorné rozrušenie. Zmanipulovať mužov bolo také ľahké. Až takmer nudné. Nebola na to potrebná ani krása, ani veľká inteligencia. Stačilo len dať im to, čo chceli – ale nie priveľmi rýchlo.

Ani priveľmi často.

– Tak teda? – ozvala sa.

Aj v tej tme videla, ako v tvári očervenel. Premeral si ich. Naširoko sa usmieval, z očí mu sálala dychtivosť a krutosť.

– Ste zlé dievčatá, – povedal.

1993

1
Kde sa našli dve dievčatá v bielom

Mal rád tú chvíľu. Trikrát do týždňa. V lete či v zime. Vyjsť si na vodu a plaviť sa rýchlo ako vietor popri ostrovoch na Garonne. Le Grand Ramier, ostrovy Moulins, d´Empalot. Keď vychádza slnko. Keď sa mesto ešte len prebúdza. Bolo pol siedmej ráno a teplomer už ukazoval pätnásť stupňov.

Oblečené mal tmavomodré šortky a biele tričko, sedel vo svojej štíhlej loďke so skrčenými nohami, hornou polovicou tela sa nakláňal dopredu, chrbtom obrátený k prove, a zaberal veslami, čerenie vody pod nimi ho priam hypnotizovalo. Jeho rytmus sa členil na štyri fázy: uviesť plavidlo do pohybu – zatlačiť do nôh a potiahnuť ramenami, vytiahnuť veslá z vody za chrbát, pomaly a pravidelne ohýbať nohy, aby sa nenarušilo kĺzanie, a znovu ich ponoriť do vody. Kľúčová bola plynulosť. Čisté kĺzanie. Mal na to všetky predpoklady: silu, jemnosť, výkon a uvoľnenie. Ten šport zasahoval všetky svaly: chrbát, plecia, ramená, stehná, zadok, brucho... A vyžadoval aj koncentráciu.

Prechádzal popri pravom brehu ostrova Le Grand Ramier so štadiónom a s univerzitným mestečkom na pilotách schovaných medzi stromami. Bol sám na veľkej vodnej ploche, lebo neznášal veslovanie v skupine. Po ľavej strane asi vo vzdialenosti sto metrov sa nad hrádzou dvíhali vysoké betónové stavby. Bližšie sprava bola hustá vegetácia a vodné ramená, takmer pripomínajúce Louisianu. Jeho štíhla loďka plávala k vysokému komínu petrochemickej továrne AZF natretému nazeleno, ktorý miestni nazývali Zelená veža a ktorý vypľúval do modrej oblohy oblaky dusičnanu amónneho. On bol chemik. Vedel, že granulačná veža v AZF mala byť vybavená čistiacim systémom ako väčšina takýchto veží, ale že to tak nebolo. Združenie Priatelia Zeme nedávno označilo chemickú továreň v strede Toulouse za „tikajúcu bombu“. Bol chemik. Vedel teda, o čom hovorili. Nielenže takéto zariadenie bolo priveľmi blízko obydlí, ale počas prvej svetovej vojny tam vyrábali množstvo pušného prachu a výbušnín. Po vojne dopyt významne opadol a prachárni ostali obrovské zásoby nitrocelulózy, ktoré ponorili do štyroch blízkych rybníkov medzi riekami Saudrune a Garonne. Podľa posledných správ sú zásoby stále tam. Vo vode. Osemdesiat rokov čakajú, kým si ich niekto všimne. Dosť prachu na to, aby do povetria vyletel celý okres. Doteraz sa ešte nikto nezaoberal tým, ako ho neutralizovať. Ako sa za osemdesiat rokov znásobil počet obyvateľstva v okolí?

Vyhol sa továrni a odbočil do pravého úzkeho ramena rieky. Z obidvoch strán ho obklopovali steny rastlinstva, akoby sa pohyboval v kanáli. Ako vždy ho zarazilo ticho a pokoj na týchto miestach. Takmer zbožné ticho. Akoby odrazu opustil mesto a prešiel do paralelného vesmíru. Spomalil. Tú chvíľu mal najradšej. Pri brehu plával nejaký odpad a na konároch viseli plastové vrecká, no inak tam už chýbali len husle a akordeón. A skladba Born on the Bayou.[1] V lete tu bolo možné vidieť haju tmavú, modravé vážky a cikajúce žaby – volali ich tak preto, že vyprskli moč, keď ich chytili.

1 Creedence Clearwater Revisited, 1998, pozn. prekl.

Za stromami sa dali vytušiť budovy, no tu, na vodnom ramene, bol sám. Ďalej sa kĺzal po vode a stále spomaľoval, užíval si tú pokojnú chvíľu, keď ho vtom na pravej strane upútalo čosi, čo tam naposledy nebolo. Dva veľké biele fľaky dolu pri kmeňoch stromov. Ako dve obrovské plastové vrecia. Ale to neboli vrecia. Och, nie... Matička skákavá! Tá priesvitná belosť vynárajúca sa z lístia a kríkov, to boli šaty vejúce vo vetre. A potom to boli štyri ruky, štyri nohy... a dve hlavy. Ľudské bytosti... Alebo to, čo tam teraz namiesto nich bolo... Srdce mu začalo šialene biť. Veslovanie je výborný šport na srdce, za tie roky získal pozoruhodné aeróbne aj anaeróbne kapacity, no jeho mozog aj tak interpretoval, čo videl, vzápätí vyslal hysterické posolstvo nadobličkám, ktoré začali vo veľkom vylučovať adrenalín. Športovec či nešportovec, to malo za následok tri nevyhnutné fyziologické účinky: zvýšenie pulzu a krvného tlaku, rozšírenie pľúc a nasmerovanie krvi z tráviacej sústavy ku svalom, k pľúcam a mozgu. Všetky reakcie zapísané v pamäti nášho tela s jediným pôvodným cieľom – aby bol náš organizmus schopný utiecť alebo prekonať nebezpečenstvo.

A Franois-Régis Bercot reagoval.

Najprv spustil veslá kolmo do vody a zatlačil, aby zastavil plavidlo. Potom ich vytiahol z vody, ramená si pritiahol k hrudi, znovu ponoril veslá do vody a natiahol ramená, aby vesloval dozadu k bielym šatám (nech bolo pod nimi čokoľvek).

Zotrvačnosťou sa dokĺzal takmer k ich úrovni.

Treba povedať, že to, čo uvidel, vôbec neprispelo k ideálnemu fungovaniu jeho metabolizmu. Tie biele šaty sa podobali na rúcha prvoprijímajúcich prepásané šnúrou či možno aj na prosté svadobné šaty a – panebože – pod nimi boli dve dievčatá s dlhými mokrými plavými vlasmi. Posediačky boli pripútané oproti sebe k dvom kmeňom, s bradou na prsiach, vo vzdialenosti asi tri metre od seba, blízko rieky. Okolo hrude mali ovinutý hrubý povraz a tá s dreveným krížom na prsiach mala pod premočenými vlasmi zohyzdenú a opuchnutú tvár. Zdvihol sa mu žalúdok, do hrdla mu stúpala žlč. Sklonil sa nad vodu a takmer sa povracal.

Absurdne si povedal, že týmto kanálom prešiel naposledy, ba možno už ani nebude veslovať na tejto prekliatej rieke, dokonca veslovanie zanechá. V každom prípade vedel, že viac nebude môcť prejsť pri týchto stromoch, aby sa mu nevybavil ten obraz. Rozmýšľal, aké monštrum bolo schopné urobiť niečo také, a napriek teplému vzduchu ho striaslo.

Urob niečo... nezostávaj tu...

Kdesi od západu zaznelo hrmenie. Ešte sa chvel, no spamätal sa. Vrátil sa k loďke, na jednej strane vesloval dopredu, na druhej dozadu, v rozčúlení si počínal nešikovne ako začiatočník. Úzky kanál mu v tom nijako nepomohol a tak ľutoval, že nemá kanoe.

Telefón... Čo najrýchlejšie musí nájsť telefón. Vesloval tak rýchlo ako nikdy predtým.

2
Kde sa našiel otec (1989)

Osvietený vrch, pomyslel si mladý muž, keď ho zazrel v slnečných lúčoch. Nevolala sa najbližšia dedina Sion? Otcov dom pôsobil opustene. Väčšina okeníc v miestnostiach na prízemí, do ktorých jeho otec po smrti svojej ženy nevkročil, bola zatvorená, ale na prvom poschodí nie. Vánok pohyboval vrchovcami stromov v lese a zlatistým obilím za domom, ale neprinášal nijaké osvieženie. Obilie ešte celkom nedozrelo, až o mesiac naplno zahučia kombajny a na poliach po nich zostanú oblaky prachu.

Martin Servaz vypol motor na svojom Fiate Panda, otvoril dvere, zišiel na štrk aleje lemovanej storočnými platanmi a nadýchol sa. Kedy tu bol naposledy? Pred mesiacom? Dvoma? Cítil ju. Tú hrču v bruchu... Ako hrče srsti, čo vypľúvajú mačky. Mal ju vždy, keď sem prišiel, a rokmi sa zväčšovala.

Vykročil k niekdajšiemu farmárskemu obydliu zaliatemu slnkom. Bolo teplo. Veľmi teplo. Vyzeralo to skôr na zadúšajúce letné popoludnie ako na máj. Po chrbte mu pod tričkom stekal pot.

Pred odchodom sa pokúšal spojiť s otcom, telefonoval mu z fakulty, ale ten sa neozýval. Možno odpočíva po obede – alebo popíja vínko. Martin uvidel Renault Clio zaparkovaný na zvyčajnom mieste pri stodole, kde už vyše desať rokov hrdzaveli poľnohospodárske stroje. Otec nebol roľník, ale profesor francúzštiny.

Strohý profesor, ktorého žiaci uznávali.

To bolo predtým, ako k nim vtrhli dve indivíduá, znásilnili jeho ženu a nechali ju zomrieť.[2] Teraz sa niekdajší elegantný a štíhly profesor francúzštiny s výzorom mladíka podobal skôr na jedného z tých úbožiakov, ktorí sú pravidelnými návštevníkmi záchytky. Martin ho stadiaľ bol niekoľkokrát zobrať. Jeden žandár bol jeho kamarát zo školy. Kým Martin sa orientoval na štúdium literatúry, jeho priateľ si vybral váženejšiu cestu spojenú so súdnictvom a žandárstvom. Keď Martin prišiel po otca, tváril sa veľmi chápavo. Určite si predstavoval, ako by sa cítil, keby šlo o jeho otca: empatia je často len odvrátenou podobou sebaľútosti.

2 Pozri Mráz, XYZ 2015

Pod nohami mu vŕzgal štrk. Obišiel nejaký hmyz, aby ho nezašliapol, a zastal pred drevenými dvermi, z ktorých sa odlupovali zvyšky farby ako zvliekajúca sa hadia koža. Chvíľu váhal, kým ich potlačil. Pánty by boli potrebovali trochu oleja, lebo dvere zavŕzgali a zvuk sa niesol dovnútra tichého domu ponoreného v tieni.

– Ocko?

Vošiel do chodby, kde aj v lete bolo cítiť potuchlinu a vlhkosť. Ticho, chlad a dispozícia tých miest – to bolo ako zachytenie v priestore a čase, akoby ho nejaká hrozná harpúna vytrhla z prítomnosti, akoby sa mala ukázať mama, usmiať sa naňho teplým hnedým pohľadom. Hrča v bruchu rástla... Zašiel až do kuchyne, jedinej miestnosti na prízemí, ktorú otec ešte používal, s bielymi fajansovými dlaždicami ako v parížskom metre. Tento prázdny, opustený priestor by bol určite očaril každého agenta s nehnuteľnosťami. Martin stisol vypínač. Ešte tam bolo cítiť vôňu kávy a Martin si všimol, že otec ju zasa nechal prihorieť na dne kanvice. Neunúval sa ani otvoriť okná a vyvetrať. Martin si ho predstavil, ako o piatej ráno pije sám vo veľkej miestnosti svoju kávu pod svietiacou holou žiarovkou. Tento zvyk si zachoval, aj keď miesto popoludňajšej kávy zaujal alkohol, často aj pred treťou.

Vypil pohár vody, vyšiel do chodby k vratkému schodisku a dostal sa hore.

– Ocko, to som ja!

Zasa nijaká odpoveď. Len žalostné vŕzganie schodov pod jeho krokmi. Ticho panujúce v dome mu dráždilo nervy. Cítil tam takú opustenosť, že mal chuť utiecť.

Na prvom poschodí však predsa niečo začul. Známu hudbu... Mahler... Tóny C dur a a mol kody Spev Zeme, strhujúce záverečné adieu, agonizujúce na jedinom slove ewig (večne) ewig evig ewig... opakovanom sedemkrát čistým hlasom Kathleen Ferrierovej pri tíchnucich tónoch čelesty. A potom ticho. Bolesť, kontemplácia... a ticho. Spomenul si, že sám Mahler sa spytoval, či ľudia po jeho vypočutí nepomýšľajú na samovraždu. A bolo to obľúbené dielo Martinovho otca.

– Ocko? Ach!

Zastal a počúval. Namiesto odpovede znela z dverí pracovne na konci chodby iba hudba. Boli odchýlené a na zaprášenej podlahe sa vynímal jasný pás slnečného svetla, pretínajúci chodbu na dve tmavé masy.

– Ocko?

Odrazu sa začal obávať. Preniklo ho zlé tušenie a srdce sa mu rozbúchalo. Prekročil svetelný pás a opatrne potlačil dvere. Hudba stíchla. Zostalo len ticho.

Otec si nemohol vybrať lepšie načasovanie. Keďže jedna strana dosky trvala polhodinu, Martin si neskôr vyrátal, že otec musel vykonať ten osudný čin krátko nato, ako pustil platňu, čiže keď bol on asi v polovici cesty. Nebolo v tom nič náhodné. A to ho potom najviac trápilo. Že jeho otec všetko pripravil a zinscenoval pre jediného diváka: pre dvadsaťročného Martina Servaza. Svojho syna.

Uvedomoval si, aké to bude mať následky? Aké bremeno naňho nakladá?

Bol tam: sedel v kresle za pracovným stolom, papiere poukladané, lampa s tienidlom zhasnutá, na tvár a hornú časť tela mu svietilo slnko, ktoré zaplavovalo celú miestnosť. Brada mu klesla na prsia, no inak ho smrť zasiahla v pozoruhodne prirodzenej póze, ruky mal položené na operadlách kresla a stále ich zvieral, akoby sa ich pridržiaval. Oholil si strnisko a zjavne aj vlasy umyl šampónom. Oblečený mal tmavomodrý oblek a bledomodrú vyžehlenú košeľu, akú nemal na sebe už dávno, dokonca aj uzol na hodvábnej čiernej kravate bol dokonalý: akoby nosil smútok sám za seba.

Martinovi sa do očí tisli slzy, ale nerozplakal sa. Slzy mu uviazli pod viečkami, odmietali sa vyplaviť.

Pozeral sa na bielu penu, čo stiekla z otvorených úst na bradu a zanechala na kravate zopár bielych kvapiek. Jed... ako v antike... Ako Seneca, ako Sokrates. Filozofická samovražda, ako inak.

Starý špinavec, pomyslel si so stiahnutým hrdlom. Potom si uvedomil, že tie slová povedal nahlas, a vnímal tú zlobu, opovrhnutie a zúrivosť.

Potom ho ako vlna zaplavila bolesť, až stratil dych. Jeho otec vždy prejavoval neotrasiteľný pokoj. Odrazu sa v tej miestnosti začal dusiť. Súčasne sa mu v hrudi čosi nafúklo a možno aj odletelo, hoci si to nevšimol: v tom horúcom popoludní, v tej pracovni, kde sa na zlatom lemovaní starých kníh odrážali slnečné lúče, sa akási nehmotná časť jeho samého navždy vyparila.

To bol koniec.

Od tej chvíle bol v prvej línii, hľadel smrti do tváre – tej smrti, o ktorej si v detstve a v mladosti myslíme, že je tu pre iných, pred ktorou nás rodičia chránia a sú prví na rade pred nami v prirodzenom poriadku vecí. Niekedy sa však poriadok nerešpektuje a prvé odchádzajú deti. A niekedy rodičia odchádzajú trochu skôr. Potom treba čeliť tomu prázdnu, čo nám zanechajú, čo nás delí od budúcnosti.

Na prízemí odbili tri.

– Ocko, ja zomriem?

– Všetci zomrieme, synak.

– No to budem už starý, však?

– Určite. Veľmi starý.

– Takže to je veľmi, veľmi ďaleko, však?

To povedal, keď mal osem rokov.

– Áno, synáčik, veľmi, veľmi ďaleko.

– Tisíc rokov?

– Takmer...

– A pre teba, ocko, aj pre teba to je veľmi, veľmi ďaleko?

– Načo všetky tie otázky, Martin? Je na príčine Teddy? Je to tak?

Teddy bol novofoundlandský pes so sivohnedou srsťou diviaka, a to mesiac pred týmto rozhovorom. Pochovali ho pod veľkým dubom desať metrov od domu. Teddy bol prítulné, milé a veselé zviera, no aj pokojné a tvrdohlavé. Jeho pohľad bol veľavravnejší ako u mnohých ľudí. Nedalo sa povedať, kto zbožňoval viac toho druhého – Martin či pes. Ani kto z nich dvoch bol ten, čo rozkazoval.

V ten deň 28. mája 1989, v tom vzduchoprázdne, dostal nápad a zamieril k vinylovej gramoplatni Dual. Opatrne nadvihol ramienko a vložil ho do drážky s rýchlosťou 33 otáčok. Vyčkal, kým sa skončí praskanie a v miestnosti znovu zaznie veľkolepá hudba.

Potom vzal telefón s jednoznačným pocitom, že už nikdy neokúsi šťastie.

3
Kde sa sťahuje

28. máj 1993. Už štyri roky. Klamanie pamäti, detaily, pri ktorých sa spytoval, nakoľko sú vierohodné a nakoľko vymyslené, manželská spálňa, v ktorej sa dva posledné roky zobúdzal takmer každé ráno, ako hradba proti útokom minulosti. Nepochopenie, zmätok, pocit na vracanie... Aj po štyroch rokoch. Ležal v posteli, šija ponorená do vankúša, a obrátil hlavu k rádiobudíku. 7:07. Práve uvažoval, ktorá časť spomienky je autentická, keď do miestnosti vošla Alexandra.

– Si v poriadku?

Viac nepovedala. Večer síce o tom nehovorili, no ona aj on dobre vedeli, na čom sú. Ona sa vrátila zo spiatočného letu Toulouse-Paríž-New York a každému priniesla darček: Margot plyšového jednorožca, exemplár z roku 1953 od Look Homeward, jemu román Angel, ktorý našla v malom kníhkupectve na Manhattane blízko pri hoteli. Keď sa vrátila, vlasy mala ešte zopnuté do uzla a trčalo jej z neho zopár neposlušných pramienkov. Ten uzol zbožňoval: vyzerala v ňom až falošne vážne. No v to ráno jej vlasy voľne padali na plecia. Tri dni na zotavenie pred odletom do Hongkongu. Kde bol ten Singapur? Polovicu života strávila v lietadlách, na letiskách a v hoteloch, druhú v spoločnosti Margot a jeho. Hovorila mu o „zvláštnych“ vzťahoch, čo sa niekedy vytvoria medzi letuškami a palubnými veliteľmi: v žargóne spoločnosti také letušky, ktoré podľahli šarmu pilotov, nazývali „sesternice“. Ten výraz sa mu zdal odporný a neprimeraný. Smiali sa na tom, nebolo mu to však jedno a spytoval sa, či tak raz neohodnotia aj Alexandru. Nebol hlúpy: vedel, že jej muselo kurizovať viacero členov leteckého personálu, tak ako ju na fakulte obdivovali viacerí študenti. Lety, prestupy, hotely – nebolo to najvhodnejšie prostredie na neveru? No vedel aj to, že také zovšeobecňovanie je nespravodlivé.

Počul, že zahrmelo. Už bolo svetlo a teplo, no obloha sa zatiahla, určite sa rozprší. Sadla si na kraj postele, sukňa sa jej vyhrnula, chystal sa jej pohladkať kolená, keď odmerane oznámila:

– Margot sa zobudila.

Podráždila ho ani nie sama odpoveď, ale nedostatok sklamania v jej hlase. Už dva mesiace to nerobili, pomyslel si a premohol sa, aby to nepovedal nahlas.

– Si v poriadku? – zopakovala, akoby chcela napraviť predchádzajúcu odpoveď.

Áno. Mám sa dobre. Všetko je v poriadku. Super, ďakujem. Nezačal ju nenávidieť? Možno áno... Možno niekoho milovať a zároveň aj nenávidieť? Určite áno.

Chcel vstať, keď pribehla dvojročná Margot, vyliezla na posteľ a vrhla sa naňho.

– Tata!

Vďačne vzal to malé tornádo do náručia, váľali sa po posteli a smiali sa. Mal dvadsaťštyri rokov a lásku mohol rozdávať.

Keď vchádzal do sídla kriminálnej polície na Ulici du Rempart-Saint-Étienne, lialo ako z krhly. Bol to ťažký a teplý dážď a taký mal rád. 8:59. Búrka utíchla. Z mokrých vlasov mu kvapkalo na golier rozopnutej košele. Kravatu nenosil, na rozdiel od väčšiny kolegov z kriminálneho oddelenia, tí všetci mali o dvadsať rokov viac ako on a právom ho pokladali za zelenáča. Martin vďačil za svoje rýchle presťahovanie na juh Francúzska po dvoch rokoch v Paríži strýkovi vo vysokom postavení na ústrednom riaditeľstve. Tento strýko sa najprv skepticky pozeral na jeho želanie vstúpiť do polície, no postupne zvedavo a prekvapene sledoval jeho výborné výsledky na škole Cannes-Écluse (okrem streľby, kde mal najhoršie známky z ročníka) a jeho dobrý začiatok na Riaditeľstve kriminálnej polície v 2. parížskom obvode.

Vedel, čo si o ňom myslia starí mazáci. Že sa na toto povolanie nehodí. Že by si mal ostrihať vlasy a nosiť kravatu (nenosili ju iba také typy ako jeho neskorší šéf Stup). A že postupuje priveľmi rýchlo. Nechápali, prečo si ho Kowalski vzal pod svoje krídla a nedbal na oveľa skúsenejších vyšetrovateľov.

Privolal si výťah a potriasol dlhými mokrými vlasmi, ako keď sa ofrkuje pes. V kabíne vdýchol pach tabaku a lacnej vody po holení.

Leo Kowalski. Keď Servaz videl šéfa skupiny po prvý raz, pomyslel si na kapitána Larsena, postavu Jacka Londona, s ryšavou bradou a výzorom morského vlka. Kowalski mal hrubú silu, autoritu a rovnaký tyranský temperament. To porovnanie vlastne ani nebolo nevhodné: v inom čase a na inom mieste sa Kowalski mohol ocitnúť pri kormidle nejakého škunera na love tuleňov. Nebol vysoký, no keď sa nachádzal v jednej miestnosti s inými policajtmi, hneď bolo jasné, že alfa samec je on. Servaza prekvapilo, keď pred budovou polície uvidel červené Kawasaki Z1. Šéf skupiny mu predsa deň predtým povedal, že príde až navečer. Pretože bol síce piatok, ale iný ako ostatné piatky. Cez víkend mala totiž súkromná spoločnosť presťahovať nábytok, spisy a všetko zariadenie na Bulvár de l´Embouchure číslo 23, do nového sídla kriminálnej polície. Preto koncom týždňa v najvyššej možnej miere obmedzovali zadržiavanie a vypočúvanie. Hlavný inšpektor Kowalski sa nazdával, že ho čakajú dôležitejšie veci ako balenie do škatúľ. Servaz sa teda spytoval, čo ho prinútilo zmeniť názor. Zavesil si bundu a pozrel si etiketu na operadle stoličky:

Servaz

2. poschodie

Kancelária 212

To isté platilo pre elektrický písací stroj Brother, pre kovovú skriňu oproti nemu, pre vešiak... Aj pre veľké osobné počítače Dell, ktoré ešte nepracovali a celé mesiace ich len skladovali... Nič nerobili len spolovice.

Servaz vyšiel z kancelárie a zamieril na koniec chodby. Kriminálne oddelenie zaberalo celé poschodie. Atmosféra bola ako vždy chaotická, no v ten deň chaos akoby nabral dovtedy neznáme rozmery. Všetci pobehovali hore-dolu, jedni muži v kravatách nosili škatule, druhí kopy spisov a vo veľkom zmätku to niekam ukladali. V kanceláriách policajní úradníci vyprázdňovali kovové skrinky a zásuvky, triedili papiere, ktoré treba ponechať a ktoré odhodiť do koša. Tie už prekypovali ako preplnený odtokový kanál v dňoch záplav.

Kowalského našiel, ako sa práve rozpráva s Manginom, jedným vyšetrovateľom zo skupiny, s veľkým chlapom s plešinou, ktorý pôsobil sucho a chorľavo. Keď vstúpil, obaja zdvihli hlavu a on hneď spozornel. Čosi v ich pohľade... Zazvonil telefón a Kowalski sa naň vrhol.

– Áno... viem... prídeme! – zreval a položil.

Obrátil sa k Servazovi, chcel začať hovoriť, no telefón zazvonil znovu. Vzal ho, počúval, hlasne odpovedal OK a prudko položil. Telefón zazvonil vo vedľajšej miestnosti. Servaz si všimol, že mu srdce bije rýchlejšie. Čo sa to tam robilo?

– Servaz... – začal Kowalski.

– Šéfe! – ozvalo sa zo susednej kancelárie.

– Doriti, aspoň minútu! – zahrešil šéf skupiny.

Oči mu žiarili rozrušením a mladý policajt cítil, že tá horúčkovitosť prechádza naňho ako nákazlivá choroba. Ako elektrický prúd. Telefón zazvonil znovu a Kowalski takmer vytrhol slúchadlo.

– Prídeme! Ničoho sa nedotýkajte! Ak niekto naruší miesto zločinu, bude mať do činenia so mnou!

– Dve mladé ženy, – vysvetľoval veliteľ. – Asi dvadsať, dvadsaťpäť rokov. Určite študentky. Možno sestry... Nájdené mŕtve na Ostrove Ramier. Priviazané k stromu a oblečené ako... na prvé prijímanie. Alebo niečo také.

Servaz stravoval informáciu. Dvojitá vražda. Dve študentky. Pre člena kriminálky čosi také ako semifinále na olympijských hrách. A to preoblečenie a zinscenovanie viedlo až do finále.

Pulz sa mu prudko zrýchlil.

– Kto ich našiel?

– Akýsi vodák na Garonne. – Kowalski sa pozrel do poznámok. – Franois-Régis Bercot. Také meno.

– Čo iné vieme?

Kowalski sa usmial. Páčil sa mu spôsob, akým tomu bažantovi fungoval mozog. Hneď odhadol potenciál toho chlapca a aj nezvyčajný spôsob jeho uvažovania, čo v takomto povolaní bola veľká prednosť, no zároveň aj nevýhoda.

– Nateraz nič.

– Zinscenovanie... rozmýšľal Servaz nahlas.

Kowalski si pohladil bradu s úsmevom dravca. Dravca, ktorý je hladný.

– Vyčkajme... nijaké unáhlené závery... Možno tí mestskí policajti, ktorí videli dievčatá, si zafantazírovali, možno sú to len šaty v tom sprostom štýle – ako sa volá, ten, čo je inšpirovaný hudbou?

Obrátil sa k Manginovi.

– Grunge? – navrhol Mangin. Práve ťukal dvoma prstami do stroja.

– Héj. To je ono. Grunge...

Znovu zazvonil telefón. Servaz si všimol, aké je to zvonenie rozčuľujúce. Možno má starším v službe zabrániť, aby zaspali. Kowalski chvíľu počúval, odpovedal jednoduchým ďakujem, zavesil a vstal. Vzal si obdratú koženú motorkársku bundu, otvoril zásuvku, vytiahol poznámkový blok a služobnú zbraň.

Vzápätí sa svojou tvárou bradatého fauna priblížil k Martinovej tak blízko, že bolo cítiť jeho cigaretový dych a nechutný pach po káve z automatu.

– Je to tvoj prvý skutočný prípad, ucho. Tak počúvaj, pozoruj a uč sa.

4
Kde zmizol kríž

Ten zlý sen, čo mal trvať dvadsaťpäť rokov, sa začal v podobe dvoch mladých dievčat v bielych šatách. V to ráno daždivá obloha s odtieňmi sivej a perlovo sivej, prechádzajúcimi do čiernych mrakov, čo prichádzali od západu, bola beznádejne neľútostná. Kvapky bubnovali na strechách vozidiel, keď zastali na malom parkovisku v univerzitnom mestečku, a lejak ich sprevádzal až po miesto ohraničené páskou v lesíku na juhu ostrova. Ďalej za stromami sa strážnici pokúšali natiahnuť plachtu, aby ochránili miesto zločinu pred prudkým dažďom. Dvaja z nich zatiaľ držali nad mŕtvymi dáždniky. Vtom sa plachta nafúkla, vytrhla sa im z rúk a ovinula sa okolo jedného kmeňa. Strážnici bežali za ňou. Technik bez ohľadu na to fotografoval a bledé svetlo bleskov bičovalo obidve telá, šaty nasiaknuté vodou, lesknúce sa kmene, premočenú zem, aj sám dážď a tmavé siluety policajtov v uniformách. Servaz si povedal, že v takom počasí nebude možné uchrániť miesto zločinu.

Len čo prišiel Kowalski, začal v tom zmätku robiť poriadky a usiloval sa zaviesť hierarchiu, aká musí existovať na každej scéne zločinu. Najprv vyhrešil mladého strážnika, ktorý fajčil pri telách, oči mal červené a celý sa chvel. Potom sa obul do tých, čo bojovali s plachtou, až sa im ju napokon podarilo upevniť na kmene. Prikázal roztiahnuť ďalšie dve plachty, nie proti búrke, ale aby ochránil scénu pred zvedavcami – väčšinou to boli študenti z blízkeho univerzitného mestečka – a pred objektívmi novinárov. Policajnému fotografovi oznámil, že potrebuje zábery celku, z bližšej vzdialenosti a aj podrobné, prikázal mu zabrať aj skupinku a čísla áut na parkovisku univerzitného mestečka.

Servaz tam v daždi a medzi stromami prežíval absolútnu hrôzu. Kruté záblesky dodávali dvom mladým telám čosi rušivé, až hypnotizujúce. Takmer sa mu zdalo, že sa odrazu prebudia, zdvihnú hlavy a pozrú sa naňho mŕtvymi očami.

Kowalski naňho kývol a brodili sa v blate k súdnemu lekárovi, pokúšali sa zanechať čo najmenej stôp, čo bolo v tom chaose len zbožné želanie.

– Zdravím, inšpektor, – ozval sa doktor čupiaci pri telách, ani sa neobzrel.

– Zdravím, doktor, – odvetil Kowalski. – Tuším sme vám pokazili víkend.

– Budúcu sobotu sa mi vydáva dcéra, aspoň som sa uvoľnil.

Lekár odhrnul vlasy jednej obeti a elektrickým lampášom jej zasvietil na mokrú šiju. Servaz prehltol. Mokré vlasy, ešte takmer detská tvár a to preoblečenie spôsobili, že vyzerala ako desivá bábika v ľudskej veľkosti. Vo svetle lampáša bolo vidieť každú kvapku vody na jej nevinnej tvári, aj maličkú vyrážku a ten najmenší detail – napríklad dlhé plavé mihalnice, na ktorých sa perlil dážď, až sa mu zazdalo, že sa zachveli. V jednom okamihu si naozaj myslel, že otvorí oči.

– A teda?

– Chvíľočku, – povedal lekár.

Postavil sa. Bol od nich menší, dokonca menší od všetkých prítomných mužov, ale vyžarovala z neho autorita. Volal sa Klas. Obrátil sa k druhému telu oproti, vzdialenému tri metre.

– Vychádzajúc z toho, čo vidím, hoci nechcem vytvárať predčasné závery, si myslím, že ten alebo tá, kto to urobil – no ženská hypotéza sa mi zdá málo pravdepodobná s ohľadom na potrebnú silu – tu čakal na dievčatá. Prišiel zozadu... a udrel túto (ukázal na dievčinu, ktorú práve preskúmal a ktorá mala neporušenú tvár) veľmi silno do zadnej časti lebky. Ihneď musela stratiť vedomie. Tá druhá sa zrejme obrátila a udrel ju do tváre... Potom sa na ňu vrhol. Prečo – to mi poviete vy.

Klas si utrel sklá okuliarov. Kľakol si k druhému telu, prstami v rukaviciach opatrne nadvihol bradu. Servaz mal pocit, že sa mu ohryzok zasekol niekde v hltane. Na okamih odvrátil pohľad, potom sa znovu pozrel na opuchnutú masu. Dievčina bola nielen zavraždená, stala sa terčom zúrivosti, úplne dementnej krutosti. Jej nos, očné oblúky a líca boli pod údermi rozdrvené ako zemiaky na pyré, oči sa jej stratili pod takými opuchnutými viečkami, že mihalnice už nebolo vidieť, a polovicu zubov mala vybitých. Takýto strašný pohľad sa nedal racionálne vysvetliť. Obraz zneucteného života, napľutie do tváre ľudstva. Servaz cítil, ako ho striedavo oblieva horúčava a chlad, akoby mal hlavu v ohni a v žalúdku ľad. Nohy sa mu podlomili, až sa bál, že omdlie. Zhlboka sa nadýchol a povedal:

– Prečo sa vyzúril iba na jednej? – spýtal sa a všimol si, že hlas mu znie akosi falošne, ako nevyladená struna na gitare.

Kowalski sa obrátil k nemu a prezrel si ho. Zjavne si pomyslel to isté. Servaz skonštatoval, že ani jeho šéf nevyzerá najlepšie.

– Znásilnené? – spýtal sa.

Lekár nadvihol spodok šiat.

– Nemyslím... nijaké zjavné stopy po sexuálnej agresii... Potvrdí nám to pitva...

Servaz videl, že aj veliteľ si čupol k dievčine a prstami v rukavici chytil drevený kríž, čo mala na krku pod zakrvavenou masou tváre.

– Šaty ako na prvé prijímanie, kríž... (Kowalski prešiel k prvej.) Prečo táto nemá kríž?

– Poďte sa pozrieť...

Lekárov hlas... Klas sa vrátil k prvej obeti. K tej, ktorej prezrel šiju. Servaz aj Kowalski prišli za ním a sklonili sa. Lekár znovu nadvihol vlasy.

– Vidíte?

Na celom bledom krehkom krku bola zaschnutá krv. Stvrdnutá krv bola vo svetle lampáša až čierna, no nižšie na šiji sa ukázal jasnejší pásik vo farbe tela: niekoľkomilimetrový horizontálny pásik, kde zostala odhalená koža.

Stopa po šnúrke... Rovnakú mala druhá obeť – šnúrku s krížom...

Kowalski si čupol k dievčine. Keď zdvihol hlavu, oči mu žiarili, maličké čierne zrenice uprostred dúhovky.

– Kríž vzali, – uzavrel. – Až keď zaschla krv... Dofrasa, niekto vzal kríž, keď bolo dievča už mŕtve.

– Možno sa vrah vrátil, aby mal pamiatku, – ozval sa Martin.

Kowalski sa naňho prísne pozrel.

– Tu nie sme v seriáli Columbo. Tu nepredkladáme hypotézy, kým nemáme konkrétne fakty.

Servaz si to nechal pre seba.

– Hypotéza toho chlapca nie je hlúpa, – poznamenal súdny lekár.

Podráždený Kowalski ukázal bradou na hlúčik študentov za páskou.

– Áno. Môže to byť aj nejaký blázon, ktorý prišiel pred nami a chcel ohúriť svoju priateľku či kamarátov... Alebo ten typ mal iba jeden kríž a dal ho najprv jednej, potom druhej... A prečo zmasakroval túto, a nie tamtú? Prečo tie šaty ako na prvé prijímanie? Prečo ten kríž? Prečo, prečo, prečo... Dofrasa, keď sa v tomto štádiu začnú robiť hypotézy, zatvárame si dvere, a máme si ich otvárať. Tak prestaňme špekulovať...

Utrel si tvár. Vyzeral unavený. Bol bledý ako stena. Na kriminálke sa povrávalo, že Leo Kowalski trpel nespavosťou a roky už jedinú noc nespal. Že by boli na príčine všetci tí mŕtvi? Hovorilo sa, že aj veľa pil, navštevoval nočné bary a prostitútky. Veliteľ obrátil k Servazovi mokrú tvár s ryšavou bradou plnou dažďových kvapiek a Martin si v jeho očiach prečítal nemú otázku. Obklopovala ich všadeprítomná vlhkosť prenikajúca pod blúzy, pach blata a močiara vystupujúci z riečneho ramena a svetlá lampášov, ktoré odhaľovali lesknúce sa kmene a pridávali tejto scenérii až výstredný ráz. Atmosféra vojny, bojového poľa, kde oni boli vojaci a nepriateľ bol neviditeľný.

– Si v poriadku? – spýtal sa ho napokon Kowalski a táto otázka mu pripomenula, že rovnakú počul pred niekoľkými hodinami od Alexandry.

Naozaj, veď je stále 28. máj. Úplne na to zabudol.

– Áno, – zaklamal.

Videl, že šéf skupiny, ktorý naňho stále hľadel, nie je hlúpy. A keď mu položil ruku na plece, bol mu za to gesto prekvapujúco vďačný.

Ocko, je Teddy v nebi?

Neviem, synček.

Nevieš, či je Teddy v nebi?

Nemyslím si, že je nejaké nebo, synček. Aspoň nie takéto.

Tak kde je Teddy?

Nikde.

Kde je to nikde?

Nikde je nikde.

Teddy predsa niekde je, ocko.

Nie, synček. Teddy už nie je, to je všetko.

Rozplakal sa a nevedel prestať.

– Čas smrti? – spýtal sa Kowalski.

Namiesto odpovede Klas chytil pravú ruku tej, ktorú označil písmenom A, a ľahko ju potriasol, ako keď sa dieťa hrá s bábikou.

– Pred hodinou bola teplota tiel 29,5°. Inak povedané „v strednej fáze rýchleho poklesu“. Máme šťastie, páni. Veľké šťastie. Je to ideálny moment. Tuhnutie pokročilo, no ešte sa neskončilo. Povedal by som, že smrť nastala pred ôsmimi či desiatimi hodinami, čo nás grosso modo vedie k dvom hodinám nad ránom. No buďme opatrní. Najmä pri tejto prekliatej vlhkosti, ktorá zvyšuje stratu tepla, najmä keď tie dve dievčatá veľa nevážili, čo tiež urýchľuje ochladzovanie. Vychádzajme z pôvodnej teploty 37,2°. No boli oblečené naľahko, a ak šli z nejakej oslavy, mohli mať v sebe aj alkohol. Hoci je výnimočne teplo, mohli byť už pred smrťou ľahko podchladené. V tom prípade sme nahratí. Výhodou je, že máme dve telá. A keďže obidve majú rovnakú teplotu, je veľká pravdepodobnosť, že sa nezmýlime. No aj tak ich dám na tri hodiny do pitevne: vnútorná teplota orgánov nám povie viac. Je však nepochybné, že ich odpravili túto noc, najskôr po polnoci, za to dám ruku do ohňa.

Kowalski si podľa všetkého vychutnával tento výklad.

– Premiestnili ich?

– Áno: ťahali ich odtiaľ, kde do zeme vsiaklo veľa krvi... Ihneď po smrti, alebo možno ani neboli mŕtve, ktovie... Potom ich on alebo ona priviazali ku kmeňom. Mŕtvolná sinavosť naznačuje, že sa už nehýbali, že zostali v tejto pozícii...

Kowalski si robil poznámky, no strany v jeho zápisníku boli vlhké. Poškrabal sa na brade.

– Tie šaty, – povedal, – hádam neprišli takto vystrojené... (Obrátil sa k Manginovi, ktorý prišiel za nimi.) Treba zistiť, či mali študenti túto noc nejakú oslavu alebo maškarný ples. Zisti to, obíď fakulty a diskotéky. (Znovu sa obrátil k súdnemu lekárovi.) Doktor, čo si myslíte vy? Tie šaty: predtým alebo potom?

– Ak chcete poznať môj názor, dal im ich vrah. Keď ich udrel a zabil. Inak by na nich bolo oveľa viac krvi.

– Ďakujem, doktor.

Inžinier Franois-Régis Bercot, ktorý objavil dievčatá, stál trochu ďalej. Keď k nemu podišli, schovával sa pod plachtou a odpovedal na otázky akéhosi veliteľa, ktorému Kowalski naznačil, že stačí a že pokračuje on. Servaz si všimol, že veliteľovi sa to veľmi nepáčilo, ale o rozkazoch šéfa sa nediskutovalo.

– Pán Bercot? Ste v poriadku? Tuším sa trasiete od zimy.

Chemický inžinier si ich prezrel.

– Trčím tu už dve hodiny. Mám premočené nohy a som premrznutý. (Potiahol si tričko.) Toto je oblečenie na šport, nie aby som stál v lejaku. Ak to bude takto pokračovať, chytím tu zápal pľúc. A už som dvakrát odpovedal na vaše otázky.

Pritiahol si okolo pliec prikrývku, čo mu požičali záchranári. Dúfal, že to pomôže, a vypočúvanie sa skončí.

– Viem. Je to veľmi nepríjemné.

Kowalski to povedal akýmsi falošne chápavým tónom.

– Ešte niekoľko otázok, a môžete ísť domov. Dobre?

Franois-Régis Bercot prikývol.

– Pán Bercot, bol na tomto mieste aj niekto iný, keď ste objavili obete?

– Nie.

– Nevideli ste nikoho?

– Nie.

– Robíte túto trať často?

– Aspoň dvakrát týždenne.

– A vždy chodíte na to isté miesto?

– Ech... áno.

– Už ste tie dve dievčatá niekedy videli?

Bercot vyvalil oči.

– Čože? Nie!

– Takže ich nepoznáte?

– Hovorím vám, že nie.

– Kde ste boli minulú noc, pán Bercot?

Tentoraz sa Bercot na nich nechápavo pozrel.

– Čože? Čo?

– Kde ste boli minulú noc?

– Doma!

– Sám?

– Nie! So ženou!

– A po polnoci?

– Spal som.

V jeho hlase už bolo cítiť zúfalstvo.

– Môže to niekto dosvedčiť?

Bercot si ich striedavo prezeral a Servaz z jeho pohľadu vyčítal rastúce ohromenie.

– Čo sú to za sprostosti? Čo to...?

– Pán Bercot, odpovedajte, prosím.

– Moja žena!

– Chcete povedať, že bola vtedy hore?

V tej chvíli Bercotove črty vyjadrovali zmes opovrhnutia, zmätenosti a hnevu.

– Nie! Pravdaže nie! Spala! Vedľa mňa... Veď to je smiešne. Že by...?

– O koľkej zaspala?

– To neviem! O jedenástej, pol dvanástej...

– A kedy sa zobudila?

– O šiestej.

– Ste si istý?

– Ale áno, som si istý! Nastavila budík. Počujte, všetky tieto otázky sa mi nepáčia. Ja...

– Berie niečo na spanie?

– Nie!

– Bývate ďaleko odtiaľto, pán Bercot?

– Už mám dosť vašich otázok. Keby som bol vedel...

– Odpovedajte, prosím.

– Doriti, nie! Asi štvrťhodinu autom, tak nejako. Vyhovuje?

– Kde je teraz zaparkované vaše auto?

– Na parkovisku klubu.

– Vesliarskeho?

Odrazu Bercot vyzeral unavene. Čoraz viac sa hrbil. Ako boxer v ringu, keď sa už nechce biť.

– Áno... Najprv ma vypočúvali tam dolu... vaši kolegovia. Potom ma priviedli sem. Ako sa vrátim domov? Pešo?

– Máte deti, pán Bercot?

– Dcérku, trojročnú... Ale neviem, prečo...

– A koľko rokov máte vy, pán Bercot?

– Tridsaťdva.

– Navštevujete študentky?

– Čože?

– Poznáte študentky?

– Či poznám...? Ech... nie... nie... Iba svoju neter... Dofrasa, ale to je moja neter.

– Inú nie?

– Nie!

– Už ste tadiaľto išli?

– Akože?

– Po tejto časti ostrova. Pešo alebo autom.

– Nie!

– Nikdy?

– Dopekla, nie! Ako vám to mám povedať? Môžem už ísť domov?

– Ďakujem, nemám viac otázok (Kowalski kývol na dvoch svojich mužov.) Ale nie, pán Bercot, ešte nemôžete ísť. Požiadam vás, aby ste nasledovali mojich kolegov na komisariát a podpísali tam svoju výpoveď. A neradím vám, aby ste niečo povedali tlači.

– Dajte sa vypchať.

Ako sa Bercot vzďaľoval, zasvietil blesk. Kowalski sa obzrel. Aj Servaz. Do zakázaného pásma prenikol fotograf, ktorý vyzeral, akoby práve vyšiel zo záchytky: strapatý, s týždňovým strniskom na brade a v pokrčenej veste s množstvom vreciek.

– Peyroles, čo tu robíš?

– Ahoj, Leo.

– Zmizni, – odvrkol mu Kowalski. – Tu nemáš čo hľadať. Môžem ťa za to zadržať.

– Vážne?

Novinára to pobavilo. Voľnou rukou si prehrabol husté vlasy. Servaz mu odhadoval päťdesiat rokov. V brade mal sivé chlpy a pod očami veľké vačky. Naťahoval krk, aby uvidel miesto zločinu, no Kowalski zasiahol a položil mu ruku na plece, aby ho vytlačil z uzavretého priestoru.

– Prezraď mi niečo, – prosil ho reportér. – Inak si budem musieť vymýšľať, a to bude horšie. No tak. Len malé info, Ko...

– Bude tlačová konferncia, – odvetil „Ko“.

– Kedy?

– Čoskoro. Neviem toho viac ako ty.

Novinár sa zatváril ako rozmaznané dieťa.

– Nie si cool, – povedal. – Nemáš aspoň niečo? Iba pre mňa...

Kowalski nadvihol pásku a Peyroles prešiel pod ňou. Potom si policajt zapálil cigaretu, prižmúril oči a zahľadel sa na to indivíduum ako morský vlk.

– Nepokúšaj sa ma napáliť, OK?

– Dávam ti slovo, – povedal novinár.

– Dve dievčatá do dvadsať rokov, pravdepodobne študentky. Dobité na smrť. V bielych šatách.

– Znásilnené?

– Stopy tomu nenasvedčujú... Viac ukáže pitva.

– A čo iné?

Peyroles si horúčkovite písal poznámky.

– Priviazané k dvom stromom...

– Boli tu dlho?

– Nie. Túto noc.

Kowalski sa zvrtol a odchádzal. Servaz si všimol, že nespomenul krížik. Spytoval sa, dokedy udržia informácie v tajnosti.

– Vďaka, šéfe, – povedal novinár za nimi.

Bolo niekoľko minút po jedenástej, keď Kowalski zvolal svojich mužov a rozdelil úlohy.

– Vyšetrovanie začneme v susedstve v univerzitnom mestečku. Je veľmi pravdepodobné, že dievčence boli študentky.

Rozdal fotografie neporušenej tváre.

– Zrejme v tomto čase bude väčšia časť študentov na prednáškach. Je piatok: do večera ich veľa odíde. Treba sa poponáhľať. Požiadal som technickú službu, aby nám pripravila oznam s touto fotografiou a číslom telefónu. Nalepíme ho takmer všade, tu a na všetky fakulty: Paul Sabatier, le Mirail, Capitole a všetky vysoké školy. Martinet, to si vezmeš na starosť ty. A budeš odpovedať na telefonáty. Ostatní sa rozdelia na skupinky po dvoch, na každom poschodí jedna. Servaz, ty poď so mnou. Otázky?

Kowalski prebehol po ostatných inkvizítorským pohľadom. Nejaké otázky by sa určite našli, no Martin sa už naučil, že „Ko“ odbil idiotské otázky chladne a ich autor si často zaslúžil výčitku. Preto sa aj naliehavé otázky radšej nevyslovovali. Kowalski sa pozrel na hodinky.

– O päťdesiat minút v hale. Ideme.

Servaz cítil, ako mu bije srdce. Stále mal pred očami tie dievčatá. Jednu s rozbitou tvárou a druhú s nedotknutou. A ten chýbajúci krížik. Inštinktívne, ako keď potkan vycíti nebezpečenstvo, pochopil, že sa púšťajú do temnôt – a to nadlho.

5
Kde sa znovu hovorí o Alici a Ambre

V to piatkové ráno ostala väčšina dverí, na ktoré zaklopali, beznádejne zatvorená. Študenti boli na prednáškach. A odpovede za tými, čo sa otvorili, boli negatívne. Tu sa stretávalo, spalo, milovalo. Dohadovali sa pre hluk, študovali a boli ponorení do kníh s nádejou, že diplom im poskytne kľúč k lepšiemu životu, hoci tomu veľmi neverili. Tu sa poznali málo. Priateľstvá sa uzatvárali inde: v prednáškových sálach, v kaviarňach, nočných baroch, a to medzi študentmi z jedného mesta či dediny.

Toto miesto bola vlastne len veľká spálňa. Navyše pomerne ošumelá: zožltnuté steny, opadávajúca omietka a na konci chodby kvapkal na špinavú podlahu dážď cez rozbitú tabuľku. Už zabúchali márne na vyše pätnásť dverí a získali iba tri negatívne odpovede, keď sa im otvorili ďalšie dvere. Ukázala sa v nich drobná, vyziabnutá tvár s ohnivou ryšavou hrivou. Za ryšavými mihalnicami sa skrývali také bledé oči, až vyzerali biele. V miestnosti bolo šero.

– Čo je?

– Dobrý deň, ako sa voláte? – spýtal sa Kowalski.

Vo vyblednutom pohľade čosi zasvietilo. Odpor a nedôvera.

– A vy? Kto ste vy?

Kowalski čakal len na to a ukázal ten najkrajší úsmev.

– Krajská kriminálna polícia z Toulouse, môžeme vám položiť niekoľko otázok? – a vytiahol preukaz.

– Na akú tému?

Ryšavec stále celkom neotvoril dvere. Kowalski natiahol krk, aby nazrel dnu.

– Môžeme vojsť? Alebo vyjdite na chodbu, ak je vám to lepšie. No otvorte úplne tie dvere, prosím.

– Počujte... Nemôžeme to urobiť neskôr? Už meškám a...

– NEOTRAVUJ TU S MEŠKANÍM A OTVOR TIE PREKLIATE DVERE, CHLAPČE!

Servaz videl, že študent ešte viac zbledol, ak to vôbec bolo možné pri takej bielej pleti posiatej ryšavými pehami. V jeho správaní bolo čosi skrývané a uhýbavé, a to ho hneď zaujalo.

– Dobre...

Ryšavec vystúpil do chodby. Z tmavej diery sa vzápätí rozšírila známa vôňa. Tú bolo cítiť aj z chlapca. Kowalski zdvihol hlavu a nadýchol sa.

– Je dovolené fajčiť v izbách trávu?

Zahľadel sa študentovi do očí. Ten sa rýchlo presvedčil, že na chodbe nie je nikto iný, a potom zvesil hlavu. Kowalski sa pozeral do tmavej izby.

– Nie je trochu skoro na fetovanie? Ako sa voláš?

Servaz zaregistroval, že ryšavec dýcha akosi rýchlo.

– Cédric.

– A ďalej?

– Dhombres.

– Koľko máš rokov, Cédric Dhombres?

– Dvadsať.

– A čo študuješ?

– Medicínu, tretí rok.

Kowalski len pokýval hlavou. Spokojne. Potom veľmi pomaly vytiahol fotografiu ako kúzelník, ktorý sa chystá na trik.

– Cédric Dhombres, pozri si dobre túto fotografiu, prosím. A najmä ma nechci oklamať, dobre?

– Dobre.

– Poznáš ju?

– Áno.

Servazovi sa zrýchlil tep. Kowalski čakal na pokračovanie.

– To je Alice.

– Aká Alice?

– Neviem... Alice... Tuším študuje súčasnú literatúru. Tam je jej izba.

Ukázal na dvere v strede chodby.

– 33 alebo 35?

– 35. Vedľa má izbu sestra, Ambre. Tá je na medicíne ako ja.

Odrazu nastalo ticho. Hľadeli na mladého muža a bolo počuť len kvapkanie dažďa cez rozbitú tabuľku a akési hlasy zdola na schodoch.

– Ako vyzerá sestra? – spýtal sa Kowalski už hlbším, rozvážnejším hlasom.

– Nuž, veľmi sa podobajú. Ako dvojčatá, no je medzi nimi ročný rozdiel. (Ryšavec poklopkal na fotografiu prstom.) Rovnaká farba vlasov, rovnaký strih, rovnaká postava, vidíte?

Potom si zrazu uvedomil, s kým má dočinenia, aj napätie, čo tam zavládlo, a pozrel sa na nich.

– Prečo? Čo sa im stalo?

Vďaka vrátnikovi, ktorý sa práve vrátil z mesta, sa o 11:27 dostali do izby číslo 35. Po okenných tabuliach stekal dážď. V malej izbe so sprchou vládlo sivé, smutné svetlo. Kowalski vošiel nehlučne, Servaz na prstoch.

Podišiel k oknu a skonštatoval, že z izby je výhľad na lesík na juhu ostrova, kde medzi stromami blikali svetlá majákov ako iskierky zapaľovača, ktorý sa nechce zapáliť. Obrátil sa a všimol si fotografiu na malom stolíku: nepochybne Alice a Ambre. Sestry sa naozaj podobali. Blondíny, rovnaká úzka tvár, rovnaké veľké oči vystupujúce z tváre... Určite pekné. Čosi v ich pohľade, ako sa pozerali do objektívu, vzbudilo jeho pozornosť... No čo?

Aj Kowalski sa sklonil nad fotografiu a vložil ju do priesvitného vrecka.

Servaz si potom prezrel ustlanú posteľ, nočný stolík. Zaznamenal striktný, až sparťanský poriadok. Alice vedela využiť aj najmenší priestor. Pokúšal sa upokojiť, zabrzdiť dojem, aký v ňom vyvolávala táto izba, kde bývala mŕtva. Alice už nebude chodiť na prednášky, nesadne si za tento stôl, nezasmeje sa a neporozpráva s priateľkami.

Na stene bol veľký poster s nápisom:

ACHTUNG BABY,

IT´S U2 IN PARIS

MAY 07, 1992

Koncert nejakej skupiny. Servaz o nej nikdy nepočul.

Nazreli pod posteľ, do zásuviek, ale nezdržiavali sa. Podrobnú prehliadku urobia neskôr. Dôležitejšie bolo iné.

Vyšli z izby a prešli k vedľajším dverám, pred ktorými ich čakal vrátnik, malý plešatý chlapík s hustým čiernym obočím a malými tmavými očkami ako gombíky. Čierne gombíky. Všimli si ich.

– Pozrite sa, – povedal vrátnik.

Ukazoval na zámku a na zárubňu. Servaz uvidel vytrhnuté drevené triesky.

Dvere boli vylomené...

Na rozdiel od sestrinej izby v tej Ambrinej bolo šero. Kowalski otočil vypínačom a chvíľu zostali na prahu. Bol to protiklad Alicinej izby: naozajstný chaos. Všade na zemi aj na neustlanej posteli sa povaľovali šaty, knihy, kazety, cédečká, otvorené zošity a stôl aj nočný stolík boli pokryté útržkovite popísanými papiermi. Servaz si všimol šálku plnú ohorkov, niektoré so škvrnami od rúžu, poháre plné farebných gúm, špendlíkov a lacnej bižutérie, džínsy, podprsenky a nohavičky takisto na zemi, prázdne fľaše od piva... Kým v Alicinej izbe nebolo nič cítiť, tu to páchlo tabakom, pivom a parfumom. Steny boli takmer celé pokryté postermi a fotografiami. Servaz si prečítal mená ako NIRVANA, GUNSN´ROSES, 4 NON BLONDES. Aj tieto mu boli úplne neznáme, no bol si istý, že jeho niekdajší kolegovia z filozofickej fakulty by ich poznali. Preskúmal WC. Našiel tam dlhý prameň plavých vlasov.

Obrátil sa a takmer sa zrazil s Kowalským.

– Martin, – oslovil ho ten.

Kowalski naňho uprene hľadel a niečím mával.

6
Kde vládne ticho

V hustom daždi prešli hranicu medzi krajmi Haute-Garonne a Gers.

Hoci sa po prednom skle rinuli prúdy vody, Kowalského Renault 21 – 2 litre Turbo šiel tak rýchlo, že by sa to určite nebolo páčilo žandárom, keby sa boli nejakí vonku vyskytli.

– Tak čo povieš? – spýtal sa šéf. – Čo sa podľa teba stalo?

Chvíľu rozmýšľal, kým odpovedal.

– Nuž, v tomto štádiu to môže byť hocičo... Zločin z vášne, ktorý sa zvrhol, nejaký šialenec, alebo boli v nesprávnom čase na nesprávnom mieste.

– Nevyzerá to skôr na niečo premyslené?

Martin prikývol.

– Áno, tie šaty ako na prvé prijímanie – určite prišli spolu...

– Ibaže by boli šli z nejakej oslavy a boli preoblečené, – poznamenal Kowalski, keď práve opúšťal hlavnú cestu N124 a prechádzal na vedľajšiu. – Ich šaty sa nenašli... Čo ešte?

Znovu premýšľal.

– Niečo tu nesedí.

– Vysvetli...

– V izbách nebol nijaký náboženský znak. Nič. Nijaký krížik, ani Biblia. Tak prečo tie prvoprijímajúce rúcha a ten drevený kríž? Načo to nainscenovanie? A tie Ambrine vylomené dvere, no Alicine nie...

– Možno ten, kto ich zabil, bol nejaký veriaci. A odsudzoval ich správanie. Chcem, aby si v nasledujúcich dňoch objasnil osobnosti dvoch sestier. Aby si preskúmal ich životy. Zistil, s kým sa schádzali, čo si mysleli, kam chodievali. Všimol si si ten rozdiel medzi ich izbami?

– Áno. V Alicinej bol poriadok. Až priveľký. V Ambrinej dokonalý bordel.

Šli po ceste vinúcej sa medzi mokrými kopcami. Servaz pozoroval husté záclony dažďa, čo sa rinuli po poliach ako armáda pešiakov v 19. storočí. V tom nečase sa postupne vynárali a mizli farmy a lesíky. Nikde nikoho. Ozval sa Kowalski.

– Le Gers, menej ako tridsať obyvateľov na štvorcový kilometer. Ak to berieme tak, že stav izieb bol odrazom ich osobností, znamená to, že sestry sa podobali len fyzicky, nie mentálne, či nie?

Servaz vedel, že to „nie“ na konci vety nebola otázka – jeho šéf už mal odpoveď, bolo to len akési povzbudenie, aby pokračoval.

– Čo z toho usudzuješ? – spýtal sa Servaz.

– Nateraz nič, – odvetil šéf. – Ako si povedal: ešte je priskoro.

O dvadsať minút vošli do dediny. Na námestí pred kostolom pri pomníku padlých práve zbadali poštára, ktorému nechcel naštartovať moped. Dážď mu bubnoval na pláštenke a keď sa muž otočil k nim, Servaz v jednej chvíli uvidel pod stiahnutou kapucňou akúsi strašidelnú revúcu tvár, no vzápätí sa tá optická ilúzia rozplynula a uvedomil si, že muž nekričal a dokonca sa na nich ani nepozeral. Z tej halucinácie, možno spôsobenej dažďom, mal zlý pocit. Na konci dediny sa cesta rozdeľovala a oni sa pustili vľavo. Dom Oestermanovcov bol predposledný.

Ambre a Alice Oestermanové. V druhej internátnej izbe našiel Kowalski v zásuvke pas.

Zavolali na rektorát a získali adresu.

Pod mohutnými oblakmi vyzeral sivý dom akosi zlovestne. Servaz si uvedomil, že väčšina domov v tejto oblasti vyzerala rovnako. Prečo tie priečelia nemohli byť namaľované na modro, žlto, zeleno či červeno? Keď mal osem rokov, rodičia s ním zašli do Alsaska, a tam ho na uliciach prekvapila záplava farieb. Akoby tie domy patrili do Andersenových rozprávok.

Ako vystupovali z auta, dážď náhle prestal. Nato spomedzi oblakov vykukol slnečný lúč a pohladil im tvár. Hrdzavá mrežovaná bránka zaškrípala, keď ju potlačili. Prešli po štrkovom chodníku a stlačili malý kovový gombík zvončeka. Servaz si všimol, že strešné odkvapy pretekajú.

Vo vchode ich privítala vypchaná jelenia hlava a dve znepokojené tváre.

– Pán a pani Oestermanovci? – spýtal sa Kowalski neutrálnym hlasom.

– Áno?

Slnečné lúče prenikajúce cez okno kreslili na vydratom koberci v obývačke obdĺžnik preťatý na štvoro. Vo svetle bolo dobre vidieť skľúčené tváre rodičov, ktorí sa práve dozvedeli hroznú zvesť. Matkine červené oči zaplavené slzami vyjadrovali nekonečnú bolesť; k pochmúrnym otcovým črtám sa pridal aj hnev – nasmerovaný proti vrahovi a zároveň aj proti polícii, neschopnej ochrániť jeho dcéry.

Sedeli na pohovke prikrytej škótskou pokrývkou a tisli sa k sebe, oproti nim dvaja policajti v prehýbajúcich sa kreslách, muž držal ženu okolo pliec, no každý bol ponorený do vlastnej bolesti. Servaz si pomyslel, že v jedinom okamihu bola rodina zničená, štyri životy zlomené, načisto spustošené. Nezostalo z nich nič, iba úlomky, ktoré sa už nikdy nezlepia naspäť.

Obidvaja boli šesťdesiatnici – dcéry mali neskoro – a Servaz si predstavil, že medzi nimi musela byť veľká priepasť. Za normálnych okolností otcova tvár zrejme pôsobila žoviálne, mal modré, trochu vodnaté oči, mäsitý nos a šedivejúce bokombrady, no to zúfalstvo ho načisto zmenilo. Matka bola bledá blondína a dalo sa vytušiť, že krása dcér pochádza od nej; na opuchnutých červených viečkach si pridržiavala mokrú vreckovku, utierala sa a na vystúpených lícach sa jej zračilo utrpenie. Chvíľami ňou otriasali vzlyky a vtedy si ju muž privinul silnejšie a ľahko ňou zatriasol, aby sa spamätala. Servaz sa nikdy nestretol s takou obrovskou, zdrvujúcou bolesťou – možno iba u otca na cintoríne, keď pochovávali jeho matku, no vtedy mal desať rokov a zachoval si len matnú spomienku a zvláštny pocit z toho slnečného popoludnia, v ktorom sa vznášal peľ z líp a on bol centrom všetkej pozornosti, každý ho chcel vziať do náručia a objať toho slávnostne oblečeného chlapčeka, okrem jedinej osoby, ku ktorej sa chcel pritisnúť a ktorá zostala uzavretá vo svojej bolesti.

Na okenici, kde vo svetle tancoval prach, stála veľká rodinná fotografia. Dievčatá mohli mať sedem či osem rokov. Všetci vyzerali tak šťastne – a Servaz si pomyslel, že nič nie je klamlivejšie ako rodinná fotografia. Pri okennom skle bzučala mucha, čo ešte zvýrazňovalo panujúce ticho.

– Môžeme vidieť ich izby? – opatrne sa spýtal Kowalski.

– Otec so zaťatými zubami prikývol. Vstal. Išiel pred nimi k úzkemu schodisku, ale tam zastal. Chytil Kowalského za rameno.

– Počujte, – začal, – žandári vás...

– Potom, – prerušil ho šéf. – Kde to je?

– Hore... Dvoje dverí vpravo. Posledná je kúpeľňa. Vľavo je naša spálňa.

Pristúpil k oknu. Slnko zaplavovalo záhradky pred domami. Rovnaké úzke pozemky oddelené živými plotmi zostupovali v miernom svahu k rieke, ktorá si razila cestu medzi dvomi múrmi zelene. Na druhej strane rieky Servaz uvidel les, oranžovú plastovú hojdačku, kovový stolík a záhradné stoličky rovnako hrdzavé ako bránka, desiatky kvetináčov všelijako rozložených v tráve posiatej púpavami.

V susednej záhrade akýsi muž strihal hrubé listy vavrínu. Oblečené mal špinavé tielko, takže bolo vidieť jeho potetované svalnaté, no trochu ochabnuté ramená. Plešina sa mu leskla a pracoval mechanicky, zamračene.

Servaz sa obrátil. Slnko vyhrialo malú podkrovnú izbu, kde bzučali muchy, a v tom uzatvorenom teple bolo cítiť prach neobývaných miestností. Tu vládlo iné ticho ako tam dolu. Ticho neprítomnosti. Servaz si pomyslel, že táto miestnosť je menej smutná ako zvyšok domu, no určite to spôsobili jarné slnečné lúče. Zároveň si pomyslel na zamestnanca pohrebnej služby, ktorý sa podobne pokúsi trochu oživiť Alicinu tvár, no pri Ambrinej sa mu to nepodarí.

Chvíľu sa rozhliadal po izbe. Kde začať?

Ambrina izba vyzerala podobne ako tá v internáte, len tu bol o čosi menší chaos. Možno sa matka pokúsila trochu ju upratať. Počul, ako v susednej izbe Kowalski vyťahuje zásuvky, a odhodlal sa pohnúť.

Na posteli ležal walkman a desiatky CD, čo sa leskli vo svetle. Otvoril skriňu a na vešiakoch zbadal džínsové tielko väčšie asi o dve čísla, olivovozelenú bundu, tričká s obrázkami skupín, ktoré nepoznal, červeno-zelenú kockovanú košeľu, čiernu vestu a kultové topánky Dr Martens. V skrinke na obuv bolo plno gúm, farebných sponiek do vlasov, rúžov a lakov na nechty. V jednej zásuvke sa nachádzali kvietkované nohavičky a vlnené ponožky.

Servaz sa po prvý raz hrabal v osobných veciach niekoho iného a musel pri tom myslieť na Ambru, na jej znetvorenú tvár. Ambre bola tá krajšia z dvoch. Preto ju tak doriadili, že sa nedali rozpoznať jej črty?

Na lacnom pracovnom stole z bledého dreva bola iba lampa, pohár na ceruzky a spinky a fotoalbum. Pozrel si ho. Na starších záberoch mohli mať dievčence pätnásť či šestnásť rokov. Takmer vždy ich obklopovali kamarátky, ktoré sa smiali alebo robili grimasy, a pri fotografiách boli komentáre zvýraznené mnohými výkričníkmi. Len na dvoch boli Ambre a Alice samy. Neusmievali sa. Predstieraná radosť z iných záberov úplne zmizla. Ich pohľady boli rovnako intenzívne aj výrazné.

Dal si fotografiu bližšie k tvári a mal z toho akýsi zlý pocit. Aké posolstvo chceli dve sestry vyjadriť, keď tak uprene hľadeli do objektívu? A rozmýšľal, kto mohol urobiť ten záber.

Blízky priateľ? Kamarátka?

Určite nie rodič, o tom bol presvedčený. Ten dvojitý pohľad bol priveľmi dvojzmyselný, sľubný a priveľmi pochmúrny, aby smeroval na nejakého člena rodiny.

Zatvoril album a pod prstami cítil hrúbku obalu. Potom uprel zrak na poličku s knihami nad stolom. Zo tridsať titulov... Podľa názvov väčšinou detektívky. Pridržiavali ich dva okrúhle kamienky pochádzajúce asi z rieky.

Odrazu zmeravel. Pohľadom zastal na jednej knihe uprostred radu: román so známym názvom.

7
Kde sa hovorí o knihách a o čitateľkách

Zadržal dych. Opatrne odsunul iné knihy a vytiahol ju. Akoby mal v rukách veľmi staré dielo, akoby tie zväzky a strany zapadli prachom. Pozrel si obálku: fotografia dievčaťa, ktoré stojí pri veľkom strome – topoli či osike, bosá na koberci sedmokrások. Oblečená v bielom. Ako nevesta. Ako prvoprijímajúca... Biele šaty jej od opaska padali k nohám vo zvislých záhyboch, podobných dlhým prasklinám na kmeni susedného stromu. Na hrudi jej visel veľký kríž.

Kniha mala názov Prvoprijímajúca a napísal ju istý Erik Lang.

Servaz sa zamračil. Čo to znamenalo? Mal pocit, akoby mu vyschlo v hrdle. Otvoril knihu a hľadal dátum, kedy vyšla. 1985. Vrátil sa k ostatným knihám na polici. Od Erika Langa tam boli ešte tri tituly. Čo sa to stalo? Dve mŕtvoly oblečené ako na prvé prijímanie a teraz toto: čo sa tým chcelo povedať?

S tlčúcim srdcom listoval ďalej a mal čudný pocit, že vchádza na neznáme územie.

KAPITOLA I

Srdce mu oťaželo ako kameň. Už si niečo myslel, už bol na pokraji jednej hypotézy – no tá sa zdala priveľmi absurdná a extravagantná, aby ju predložil Kowalskému: Inšpiroval sa vrah románom? V ďalšom okamihu sa mu tá hypotéza zdala smiešna. Bol to nápad ako z lacného filmového scenára a už videl, ako by naň zareagoval šéf. No predsa, predsa... mohlo by ísť o obyčajnú náhodu?

S knihou v ruke pristúpil k oknu. Plešatý obor v susednej záhrade už ostrihal vavrín. Rovnako zamračený fajčil cigaretu v tieni pod figovníkom. Servaz si spomenul, čo mu vravievala matka: nikdy netreba odpočívať pod figovníkom.

Vtom si zmyslel na čosi iné. Pred chvíľou, keď prehľadával izbu, niečo vzbudilo jeho pozornosť. Panebože, čo to bolo? Obrátil sa. Pohľadom prechádzal po miestnosti. Nejaký detail, ale aký? Pristavil sa na albume.

Áno. Bolo to niečo s albumom... Pomaly k nemu podišiel.

Keď ho zatváral, zadná strana obalu sa mu zdala hrubšia ako predná. Áno, to je ono. Opatrne prehrnul kartónové strany s nalepenými fotografiami pod ochrannou celofánovou fóliou a znova ohmatal zadnú stranu obálky... Celkom iste vnútri niečo bolo... Pomerne ľahko sa mu podarilo narušiť okrasnú látku na kartónovom obale. Odhrnul ju a ukázalo sa zo dvanásť obálok.

Listy...

Pomaly ich vytiahol a s balíčkom v ruke sa vrátil k oknu. Obálky boli staré, zožltnuté, atrament vybledol, adresa bola sotva čitateľná, no rozoznal, že ide o dom, kde sa nachádzali. Na všetkých obálkach bolo rovnaké písmo.

Obrátil ich. Nijaký odosielateľ.

Chcel ho zistiť podľa poštovej pečiatky, no bola takmer úplne zotretá, s výnimkou dátumu 1988. Koľko mali vtedy Ambre a Alice rokov? Odhadol tak pätnásť – šestnásť... Otvoril prvú roztrhnutú obálku a vytiahol dva listy, časom stvrdnuté. Papier praskal, keď ho rozvinul. Listy boli otvárané a skladané toľko ráz, že papier bol v rohoch natrhnutý.

Moje drahé snúbenice,

(Na okamih sa nad tým oslovením zastavil. Pomyslel si na všetky významy, aké by to slovo mohlo mať.)

včera som bol v reštaurácii plnej ľudí, priateľov, menších priateľov a vôbec nie priateľov. Diskutovalo sa tam, smialo, rečnilo. Malo to byť zábavné, zmysluplné a najmä inteligentné. Ja som v kúte myslel iba na Vás. Na Vašu mladosť, na Vašu krásu a inteligenciu. Tú v srdci. A v duši. Na Vašu nevinnosť a na Vašu neresť. Celý čas myslím na Vás, vo dne v noci, keď nemôžem spať. Kde ste? Čo robíte? Chcem vedieť všetko – o Vašich snoch, nádejach, túžbach. Milujete ma? Povedzte áno, aj keď to nie je pravda. Keď príde do konca týždňa list, bude to znamenať, že ma milujete.

(Prerušil čítanie. Čo tie slová hovorili o ich autorovi? Takto sa zrejme vyjadroval dospelý, nie nejaký adolescent. Dospelý, ktorý vedel zaobchádzať s jazykom, hoci zámerne zostal jednoduchý a faktický: nebola tam nijaká pravopisná či štylistická chyba... Náhodne otvoril druhý list.)

Moje milé priateľky,

je mi úplne jedno, či ma ľudia majú radi alebo či sa im páčim. Väčšina z nich ma neznáša, obávajú sa môjho cynizmu, môjho ducha a ostrého jazyka. Tým lepšie. Nech v tom pokračujú. Ja sa chcem páčiť iba Vám. Iba Vás túžim objať, pritisnúť k sebe. Ak treba, počkám päť rokov, a potom sa s Vami ožením – s obidvoma. V nejakej krajine, kde je povolená polygamia. Dúfam, že viete, že Vás milujem.

Panebože, ten chlap k nim hovoril ako k ženám... Servaza najviac zaujímalo, kto to je. Tá intimita medzi dospelým a dvoma dospievajúcimi. Koľko mal rokov? Dvadsať? Niečo v tom písme naznačovalo, že by mohol byť starší... Bol úprimný, alebo len nastavoval slovné pasce, aby mohol do svojich sietí uloviť dve naivné dievčence? Servaz hľadal podpis, na nasledujúcej strane dolu ho našiel:

Sándor

Chvíľu rozmýšľal o tom mene. Kto bol ten Sándor? Nateraz fantóm. Nejaký tieň kdesi v kúte. Vyznievalo to tajomne. Ako čosi nepravé, hrané. Vrátil list do obálky. Prezrel si poštové pečiatky, dátumy, jednu po druhej, až našiel najstarší list – prvé posolstvo, a začal čítať.

Milá Ambre, milá Alice,

moje srdce prekypuje radosťou, keď čítam Vaše listy, Vaše pochvaly ma veľmi tešia. Také mladé, a už také jasnozrivé, bystré, dôvtipné! Nič nie je väčšie a krajšie ako nájsť príbuznú dušu – takže si predstavte moju radosť, milá Alice, milá Ambre, keď som našiel dve za cenu jednej.

Ó, milé čitateľky, keď si pomyslím, že ste mi mohli nenapísať...

(Znovu prerušil čítanie. Milé čitateľky? Nejaký autor... Písal im sám Erik Lang? Alebo išlo o podvodníka, ktorý sa zaňho vydával?)

Keď si pomyslím, že ste váhali – ako hovoríte vo svojom takom krásnom a jasnozrivom liste – kým ste sa odvážili „vyrušiť veľkého autora“ zo strachu, aby ste neboli smiešne... Nie, vo Vašom liste nie je nič smiešne! Naopak. Keď hovoríte, že Prvoprijímajúca je nielen veľká kniha (Martin znovu pocítil, že sa mu zrýchlil tep), ale aj čierna a nemorálna, môžem to len podpísať. Keď píšete: „neviete si predstaviť, s akým potešením sme sa ponorili do Vášho sveta, a keď sme si vymenili dojmy z čítania, usúdili sme, že ste náš najobľúbenejší autor“, urobili ste zo mňa najšťastnejšieho muža. Napíšte mi ešte! Ešte! Chcem veľa ďalších listov ako tento!

Zasa tam čosi nesedelo. Ak Erik Lang odpovedal svojim čitateľkám, prečo sa podpísal Sándor? Bol to medzi nimi nejaký kód? Otvorili sa dvere a Martin sa obrátil. Do prehriatej izbičky vošiel Kowalski. Pohľad mu ihneď padol na listy.

– Čo to je?

Martin bez slova chytil knihu na stole a podal mu ju.

Vo vchode videl telefón. Keď teraz zišli dolu, Servaz požiadal rodičov, aby ho mohol použiť. Listoval v zozname pri aparáte a vytočil jedno číslo.

– Ahoj, Eva, – povedal, keď sa mu ozval spevavý hlas. – Kto má u vás na starosti detektívky?

Vytočené číslo patrilo toulouskému kníhkupectvu, ktoré dobre poznal. „Výnimočné slovo“. Servaz ho za študentských čias navštevoval často, no keď sa stal policajtom, už menej. V detektívnom žánri zostal pri klasikoch: Poe, Conan Doyle, Gaston Leroux, Chandler a Simenon. Jeho obľúbení autori sa volali Tolstoj, Thomas Mann, Dickens, Gombrowicz, Faulkner a Balzac. Tak ako jeho otec pred ním sa nazdával, že najlepšie knihy si vyžadujú úsilie a že vo všeobecnosti to, čo sa dosiahne ľahko, je zbytočné a nemá nijakú hodnotu.

– Môžeš mi ho dať? – požiadal, keď dostal odpoveď.

Vyčkal, kým ten druhý príde k telefónu.

– Erik Lang, poznáte ho?

Hlas na druhom konci nepôsobil zhovorčivo.

– Samozrejme.

– A Prvoprijímajúcu?

– Pravdaže.

– Je to jeho najslávnejší román?

– Áno. Tvrdá väzba.

Servaz si vzdychol. Kníhkupec – asi bol mladý – pôsobil, akoby pokladal každú informáciu za samozrejmú a akoby jej poskytovaním len strácal čas.

– Koľko románov napísal?

– Pokiaľ viem, tak asi desať.

– Koľko má rokov?

– Čože?

– Koľko rokov? – zopakoval Servaz.

Tušil, že ten na druhom konci je ohúrený.

– Okamih.

Kníhkupec sa ozval po chvíli ešte znudenejším tónom – zjavne to bol vrchol jeho trpezlivosti a profesionálnych povinností.

– Narodil sa v roku 59.

Servaz si to vyrátal. V roku 1988 mal Lang dvadsaťdeväť rokov. Prečo sa stýkal s pätnásťročnými dievčatami? Pravdaže odpovedal svojim obdivovateľkám. No tie listy vôbec neboli obyčajnou poštou čitateľom. Svedčili o prekvapujúcom stupni intimity... Pri akej príležitosti sa tá intimita zrodila?

– A čo Sándor, hovorí vám to niečo?

– Erik Lang je pseudonym, – odpovedal kníhkupec rovnako blahosklonne a profesorsky. – Narodil sa v Maďarsku. Jeho pravé meno je Sándor Lang.

– Ďakujem, – Servaz skončil rozhovor.

Sadli si na pôvodné miesto v obývačke naproti rodičom, ktorí sa počas ich návštevy ani nepohli a pôsobili tak, že ak by sa vrátili na druhý deň, našli by ich na tom istom mieste.

Matka už neplakala, no mala okolo očí červené kruhy. Akoby zostarla najmenej o desať rokov. Otec bol ponorený do pochmúrnych myšlienok. Atmosféra bola beznádejne neznesiteľná a Servaz cítil, že to dlho nevydrží. Kowalski sa ich vypytoval prekvapujúco príjemným a vyrovnaným hlasom – ktorý sa úplne odlišoval od jeho zvyčajného vyjadrovania – na kontakty ich dcér, na ich zvyky, na školu. Nakoniec si pošúchal koniec nosa a trochu sa naklonil dopredu. Servaz si v jeho intonácii všimol nový prvok – akési napätie, čo tam predtým nebolo – a to, ako opatrne vyberal každé slovo.

– Nestalo sa v poslednom čase niečo... nenormálne? Niečo, čo by bolo nejakým spôsobom vzbudilo vašu pozornosť, hoci by to bolo bezvýznamné...?

Na svoje veľké prekvapenie obaja videli, že rodičia si vymenili chápavé pohľady a dokonca prikývli, akoby boli od začiatku čakali takú otázku. Servaz bol odrazu v strehu. Kowalski sa pomaly obrátil k otcovi, ktorý naňho hľadel so stisnutými perami.

– Vôbec nie bezvýznamné, – začal otec. – Práve som sa vám to pokúšal povedať: áno, stalo sa niečo, čo nás veľmi vystrašilo... a keby ste boli zareagovali skôr, možno by Ambre a Alice ešte žili.

Otcov hlas sa triasol od hnevu. Martin videl, že jeho šéfovi stuhla šija a napli sa mu svaly na pleciach pod koženou bundou.

– A ďalej? – nechápavo sa spýtal Kowalski.

– Žandári vám nič nepovedali?

– Akí žandári? Vysvetlite to.

– Začalo sa to asi pred polrokom... Zvonil telefón a na druhom konci ticho... Tri noci po sebe, vždy v rovnakom čase: 3 hodiny 30 minút.

Otec dievčat si pozrel jedného aj druhého a potom pokračoval.

– Dobre si to pamätám... Dcéry boli v škole. Po prvý raz som si myslel, že sa im niečo stalo, spanikárili sme.

Na chvíľu sa odmlčal, pery mal stisnuté.

– Druhú noc som už vedel, že mi nikto neodpovie. Povedal som: „Museli ste si pomýliť číslo.“ Neviem prečo, veď som vedel, že to nie je taký prípad... Navyše bolo trochu počuť dýchanie. To všetko uprostred noci... Po tretí raz som sa spýtal toho na druhom konci, čo chce, a nech nám dá pokoj. Zasa nijaká odpoveď.

– Máte predstavu, kto by to mohol byť?

Otec len záporne pokýval hlavou.

– A potom to prestalo?

Zasa záporné pokývanie.

– Volal znovu. Po nejakých týždňoch... Bolo to cez víkend, dcéry boli doma. Povedal: „Môžem hovoriť s Ambrou alebo s Alicou?“ Bolo 3:30. Spýtal som sa, kto je a či vie, koľko je hodín. Opakoval: „Môžem hovoriť s Ambrou alebo s Alicou?“ Akoby ma nebol počul. Povedal som mu, že zložím, a on ešte raz zopakoval: „Môžem hovoriť s Ambrou alebo s Alicou?“ Upozornil som ho, že zavolám žandárom. Nato povedal: „Povedzte Alici a Ambre, že zomrú.“

Servaz videl v otcových očiach hrozný strach, aký zažil v tú noc.

– V tú noc telefón zvonil ešte zo desať ráz. Dievčatá sa zobudili. Všetci sme boli vydesení. Nakoniec som telefón odpojil.

– Volal aj potom?

– Áno. Každú sobotu o pol štvrtej nad ránom, celé týždne, keď boli dievčatá doma... Napokon som večer pravidelne vypínal telefón.

– Spýtali ste sa dcér, či vedia, kto by to mohol byť?

Prikývol.

– Povedali, že vôbec netušia.

– Oznámili ste to žandárom, je to tak?

Znovu prikývol.

– A...?

Zmocnil sa ho hnev.

– Z ich strany nič... Povedali, že toho nemôžu veľa urobiť...

– Mohli by ste opísať ten hlas?

– Muž... mladý... možno dvadsať... alebo tridsať rokov... ťažko povedať. Hovoril veľmi ticho.

– Spoznali by ste ho?

Potriasol hlavou.

– Nie, nemyslím, už som vám povedal, že hovoril veľmi ticho.

– Ďakujeme, pán Oesterman.

– To nie je všetko...

Kowalski vstal, akoby ho niekto vystrelil.

– Takže nie?

– Volal minulú noc...

Teraz stuhli obidvaja.

– A čo povedal?

Servaz videl, ako sa Richard Oestarman prepadol v tvári.

– Že sú mŕtve. A tiež... že majú to, čo si zaslúžili.

8
Kde sa hovorí o panenstve a o futbale

Mŕtvi nerozprávajú. Mŕtvi nemyslia. Mŕtvi neoplakávajú živých. Sú jednoducho mŕtvi. No skutočným hrobom je zabudnutie, pomyslel si Servaz.

Pozoroval rodičov dievčat. Nevedel, čo cítia. Akoby aj mohol? Živili ešte v sebe maličkú bláznivú nádej, že to je možno omyl a že sa tam nenachádzajú ich dcéry? Túžili, aby sa to čím skôr skončilo a oni sa mohli vrátiť domov a v skrytosti sa vyplakať? Spomenul si na to, čo povedali: nočné telefonáty – a posledné desivé nočné volanie oznamujúce, že ich dcéry sú mŕtve. Poslali fax do France Telecomu, aby zistili volajúceho. Pokúšali sa nájsť dcéry v internáte. Márne. Zavolali žandárom, no tí usúdili, že to je zlý žart...

Rodičia sedeli na dvoch stoličkách oproti stolu súdneho lekára, ale nedržali sa. Servaz sa spytoval, či ich zväzok odolá tomu dvojitému smútku.

Klas sa určite nezaoberal podobnými úvahami. Videl už priveľa mŕtvol, priveľa násilia, priveľa smútku, skutočného aj predstieraného. Sedel za stolom, na ktorom nebolo nič, čo by pripomínalo smrť, na rozdiel od tých nemocničných, kde na pracovných stoloch veľkých špecialistov bývajú mozgy, pľúca alebo srdce zo živice.

Naopak, v slnečnom skleníku premenenom na pracovňu, v zasklenej sále s veľkými farebnými oknami, všade vládol život. Na nábytku akoby z kovových stĺpov visela v kvetináčoch celá džungľa exotických rastlín, ktoré sa šírili, zaplavovali celý priestor a vychádzal z nich pach vyživujúcej zeme a humusu. Kvetináče boli aj na dubovom stole lekára pri veľkom telefóne a otočnom Rolodexe – vizitkári. Servaz si prečítal niektoré názvy: Dracula Chimaera (orchidea), Chamaecrista fasciculata (druh paprade), Dionaea muscipula (mäsožravá rastlina?). No aj tak sa mu zdalo, že v tom skleníku trochu cítiť rozklad, nezvratný cyklus prírody: smrť a znovuzrodenie.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sestry (SK).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.