Jiří Hanibal

BARONI Z VĚTROVA

Brána

Baroni z Větrova

Copyright © Jiří Hanibal, 2019

All Rights Reserved

978-80-7617-317-0

PROLOG

Za okny z kulatých sklíček zalitých olovem pomalu dohasínal kalný lednový den roku šestnáctistého dvanáctého. Chodbami a sály Pražského hradu poletovaly jakési prapodivné mlhavé, nehmotné mátohy. Vznášely se nad kamennou dlažbou, objevovaly se náhle a nečekaně, aby opět vzápětí zmizely v dlouhých chodbách. Vydávaly přitom hrozivé zvuky, podobné blížící se bouři: hukota skučení. Přeludy měly lidskou podobu, spíš jen lidské tělo, nohy se ztrácely v jakémsi cípovitém konci, nedotýkaly se země, jako by jen tak poletovaly a vlály, stejně jako se objevovaly, opět i náhle mizely.

Císařovo mohutné tělo spočívalo na širokém lůžku, nad kterým točené mramorové sloupky v rozích držely baldachýn z těžkých brokátových závěsů. Jeho tvář zarostlá dlouho neholeným strniskem vousů byla zbrocená potem, rychle oddechoval, víčka zavřených očí se trhaně zachvívala. Dvě z těch mlhovitých mátoh, které s kvílivým skučením poletovaly kolem, se konečně proměnily v lidské stíny. Měly hlavu, ruce a nohy. Jeden ze stínů zvedl nádhernou miniaturu mladé ženy na etažérce v rámečku ze slonové kosti zdobeném brilianty, rubíny a safíry.

„To je Kateřina za mlada. Maloval ji tehdy Arcimboldo. Vezmu si ji!“

„Nesluší se okrádat mrtvé,“ řekl druhý stín.

Ten první pohlédl na císaře na lůžku. Měl nyní otevřené oči, vypadal klidně. „Ještě neumřel. Dívá se na nás.“

A druhý stín po chvilce pozorování císařova těla odpověděl: „Kouká se, ale nevidí.“

Prvního Rudolf poznal. Byl to jeho komorník Lang. Druhého neznal, ten mu byl neznámý. Napjal všechny své síly, aby zařval: „Vy lotři! Vy zloději!“ Rty se němě pohybovaly, hlas však nevydával žádný zvuk.

„Co si nevezmeme my, ukradnou jiní!“

Stíny zmizely a proměnily se opět jen v mátohy. Rudolf těžce pociťoval svou samotu. Kde jsou všichni ti, co ho kdysi obklopovali, lichotili mu, vyslovovali svůj obdiv?! Jeho Brahe a Kepler? Brahe sliboval, že mu podle polohy hvězd prozradí, jaký ho čeká osud, to Kepler odmítal a bez ohledu na panovníkovu vznešenost zcela bez obalu říkal, že v astrologii nevěří, že je to pouhý podvod. A Rudolf, přestože mu za to lál a vyhrožoval, že ho vyžene od císařského dvora, v duchu obdivoval jeho přímost a odvahu.

Císař Rudolf, tak jako každý jiný člověk, toužil po nesmrtelnosti. Kde však jsou nyní všichni ti alchymisti, kteří slibovali, že mu najdou elixír života a promění obyčejný kov ve zlato?! Kde jsou všichni ti šlechtici, kteří se před ním klaněli a snažili se uspokojit všechny jeho rozmary? Jeho kancléř Popel z Lobkovic s tou svou Polyxenou chtivou majetku a moci, která kolem něj spřádala síť španělských, jezuitských nástrah? Ano, Rudolf dobře věděl, že Popel je už ve Vídni, aby si zajistil včas místo na dvoře nového vladaře. Ten padouch Matyáš už od mládí nemyslel na nic jiného, než jak připravit svého císařského bratra o všechno: o královské tituly, o moc a jmění. Nejdříve Uhry, pak Čechy… Ten lotr, Matyáš, se chtěl zmocnit i císařské koruny, ale to se mu nepodařilo! Ta zůstala jemu, Rudolfovi! Jako by na hlavě pociťoval její tíhu. Ne, to nebyla tíha, to byla rozkoš. I v této těžké chvilce umírání z toho císař cítil uspokojení. Byla to snad pýcha? Ne, to nikoliv! Ačkoliv… Rudolf býval velký ješita, sám si to uvědomoval. Občas dokonce stavěl tu svou ješitnost světu kolem sebe na odiv.

Však měl být taky nač pyšný! Takovou sbírku uměleckých předmětů neměl žádný panovník v celé Evropě. Byli to většinou barbaři, kteří neměli smysl pro krásu, a Rudolf jimi v skrytu duše pohrdal. Nejšťastnější chvíle života prožíval mezi svými sbírkami, když se mohl kochat v tichu krásou obrazů a soch, které ho obklopovaly, prohlížet hřbety knih, listovat těmi vzácnými tisky, v kterých byla uložena všechna moudrost řeckých filozofů, prohlížet si ty vzácné stránky s jejich nádhernými iluminacemi. Šťastnější chvíle prožíval snad jen se svou Kateřinou Stradovou, když byla ještě mladá. Ačkoliv… to bylo štěstí jiného druhu. Kde je teď vlastně jeho Kateřina Stradová?! Proč tu není s ním? Jediná duše, která mu zůstala věrná i v těch nejtěžších chvílích jeho života!

Nadechl se a zakřičel ze všech sil: „Kateřino… Kateřino…“ Netušil, že se místo křiku pohybují jen jeho rty a že jen ucho přiložené až k nim by zaslechlo pouhý šepot toho jména.

Ležel tu opuštěn a beznadějně sám. Se svými vidinami a mátohami, které mu i v těch posledních chvílích jeho života naháněly hrůzu. Odmítal opustit tento svět, přestože mu připravil tolik trpkosti i zklamání. A přitom tušil, že není vyhnutí a že jeho konec se nezadržitelně blíží. Otevřel oči doširoka. Víčka přestala pomrkávat. Zíral nyní nehnutě na strop, jako by z něho mohl vyčíst odpovědi na všechny otázky, jaké si kdy kladl a na které hledal až dosud marně slova útěchy. Co ho čeká? Laskavá a odpouštějící náruč Páně, či plameny pekelné? Snad nebyl příliš velkým hříšníkem. O nic větším než všichni ti preláti, kteří za ním nyní chodili, aby mu za tučnou odměnu dávali rozhřešení. Proč mu jen nezbýval dostatek sil, aby je všechny vyhnal?!

Před očima se mu rozjasnilo. Zdálo se mu, jako by všechny ty šedivé mátožné stíny, poletující chodbami kolem něj, kamsi zmizely, takový jas dosud nepoznal, rozhostil se v něm uklidňující pocit blaženosti, smíru, dospěl k přesvědčení, že vše v jeho životě bude odpuštěno. Sípavý dech ustal, na rtech v zarostlé tváři se objevil jakýsi náznak úsměvu, otevřené oči se zahleděly kamsi do nekonečna…

1.

Slunce se sklánělo k západu. Stíny se prodlužovaly a jihočeská krajina plná kopců a lesů začala zvolna uléhat ke spánku. Ticho rušilo skřípáni a řinčení řetězů, jak je navíjeli chlapi na kladkostroj padacího mostu. Od brány z pevných dubových fošen pobitých železnými pásy je pozoroval pán hradu Větrova Hynek. Nebyl to příliš vysoký muž, měl spíš menší postavu, zato však byl široký v ramenou a jak stál rozkročený před bránou, zdálo se, jako by byl nohama se silnými stehny přímo vrostlý do země. Pod huňatým obočím, které vypadalo dost výhrůžně a nebezpečně, se však skrývaly laskavé oči. Pod nosem mu vyrůstal mohutný knír a kolem úst měl tento už více než čtyřicetiletý muž dvojici hlubokých vrásek, celkově však působila ta tvář vlídně, laskavě a měla sklon spíš ke smíchu než ke zlobě.

Od tlupy chlapů, která navíjela řetězy na kladky padacího mostu, se ozývalo hulákání jejich kápa Hanse: „Auf! Ab! Auf! Zu!“ Nikdo pořádně nevěděl, co ty povely vlastně znamenají, ale všichni pracovali jako dobře seřízený stroj. U padacího mostu nepracovali jen chlapi. Byly tu i dvě ženy, služebné na Větrově, a činily se stejně jako muži. Mladší Klárka a starší Barbora. Hynek si mlsně popotáhl konec kníru, když se zadíval na její mohutný zadek. Jaká to bývala rozkoš ji pěkně poplácat, ještě teď ho cítil v ruce. A nebylo to jen po smrti manželky Blaženy, která mu neposkytovala mnoho tělesných radovánek, ale dokonce i před tím, kdy se v noci tiše kradl z Barbořiny jizby a doufal, že o jeho návštěvách nikdo neví. V tom se ovšem mýlil. Když jeho mladší syn Tomáš uslyšel vrznutí dveří a šátravé kroky na chodbě, škvírou mezi veřejemi sledoval otce, jak se s malou lojovou svíčkou v ruce tiše plíží do své ložnice. Neslyšně se pochechtával, neboť pro něj nebylo tajemstvím, proč otec Barbořin pokoj sice tajně, nicméně velice pilně navštěvuje.

Je pravda, že velkou zásluhu na přebudování hradu Větrova na zámek měla právě Hynkova žena Blažena. Ta nepřestávala naléhat, aby své sídlo přestavěli. Nesmírně toužila po tom, aby uherský král Matyáš, mladší bratr císaře Rudolfa, povýšil konečně jejího manžela, zemana Hynka z Větrova, na barona s vlastním erbem. Hynek sice předstíral, že mu na tom vůbec nezáleží, ale sám sobě musel přiznat, že by mu to velice lichotilo. V duchu byl přesvědčen, že se tak mělo stát už dávno, neboť Hynek se, na rozdíl od protestantské části české šlechty, nemálo zasazoval o zvolení Matyáše českým králem. Jednal tak stejně jako většina moravských stavů v čele s Karlem starším ze Žerotína. Když se Hynek s tímto vzdělaným a světaznalým šlechticem během různých stavovských sněmů a setkání blíže seznámil, stal se pro něj vzorem a později i přítelem, který během svých pobytů v Čechách neopomněl párkrát navštívit i Větrov.

Hynkovo rozhodování podpořit Matyáše při jeho volbě českým králem nebylo vůbec jednoduché. Dlouho váhal. Hynek byl protestantského vyznání a nehodlal svou víru zradit z nějakých plytkých a prospěchářských důvodů. Matyáš ovšem podporoval katolickou stranu. Nedá se o něm říci, že by byl zrovna fanatickým papežencem, občas zastával i velmi tolerantní stanoviska, řídil se při tom spíš tím, co pro něj bude osobně prospěšnější. Hynkův postoj k volbě Matyáše českým králem pak nebyl jen důsledkem jeho přátelství se Žerotínem, ačkoliv ten měl na jeho rozhodování značný vliv, ale měl k tomu i své osobní důvody. Byl to výraz určitého vzdoru, jaký tento malý jihočeský zeman pociťoval vůči nadutým pražským pánům. Byli mu protivní svou domýšlivostí, brzy je prokoukl a poznal, že za krásnými slovy o víře stojí v jejich nenasytnosti mnohdy jen touha zmocnit se majetku. Domnívali se, že sežrali všechnu moudrost světa, jsou jeho pupkem, a mohou tedy ohrnovat nos nad ostatními a jejich názory. Na Hynka z Větrova, malého a nevýznamného venkovského zemánka se dívali svrchu a ten nesl nelibě jejich pohrdání, které ho uráželo. A tak si říkal: Já vám zasolím, vy náfukové! A zcela nečekaně se jako jeden z mála přidal ke straně, která se zasazovala o to, aby Matyáš usedl na český trůn.

Hynkova manželka Blažena pokládala za nedůstojné, aby obývali stále ten nepohodlný, chladný a přece jen poněkud pochmurný hrad. Změny, k jakým se rozhodli, byly dost velké, ale ve svém celku stavba nepřestávala prozrazovat, čím původně byla, od silných kamenných zdí a některých úzkých oken až po ten padací most a příkop kolem zámku.

Větrov, to byla svým způsobem podivná stavba. Hrad stál na mohutném žulovém skalisku uprostřed kotliny, obklopený chalupami poddaných, kovárnou, šenkem, kolem dokola byly jako věnec kopce a celkově to místo připomínalo dlaň; a na té dlani ta podivná stavba, která jako by tam svou mohutností ani nepatřila. Nahoře nad Větrovem byly dva mlýny, Horní a Dolní, které oba patřily Hynkovi. A od nich se kolem Větrova řítil potok, který se po jarním tání měníval v nebezpečný živel. Ten poháněl i pilu v údolí, k Větrovu patřily i okolní lesy a lány polí na rovinách mezi nimi, které Hynek osíval pšenicí a žitem, z obilí pak ve svých mlýnech mlel mouku, dával tak práci nejen dřevorubcům z chalup kolem kovárny, ale i jejich ženám.

Hynek byl ve svém okolí oblíbený, protože se kromě hospodaření vyznal výtečně i v léčivých bylinách a neváhal přijít na pomoc i do vzdálených, opuštěných samot. Byl to drsný muž, ale dokázal být i laskavý, na svém hradu byl spokojen a zpočátku nechápal, co po něm jeho žena Blažena vlastně chce, když naléhala, aby přestavěl Větrov na zámek. Nyní však nacházel ve svém díle zalíbení a pyšně se po něm rozhlížel. Spíš jen podvědomě ucítil, než postřehl, že vedle něho někdo stojí. Byl to jeho mladší syn Tomáš. Hynek se usmál: „Co tomu říkáš? A před vjezdem na padací most postavíme ještě dřevěnou věž jako hlásku!“ halasil pyšně.

K jeho zklamání však jevil Tomáš pramalé nadšení. Rty se mu dokonce zvlnily náznakem jakéhosi úšklebku, když řekl: „K čemu hláska, padací most a příkop kolem zámku, když nás nikdo neohrožuje! To snad není zapotřebí!“

Hynek čekal od syna uznání a jeho slova ho zabolela. Nejdřív si odkašlal. Když se pak rozhlédl kolem sebe, zapochyboval, jestli není na synových slovech kus pravdy. Zároveň ho však napadlo, jestli nemluví z Tomáše kousek závisti. Vzápětí ze sebe Hynek tak ohavnou myšlenku zapudil. Tomáš přece věděl, že dědicem tu bude jeho starší bratr Vilém a že Větrov bude patřit jemu. Bylo nepsaným pravidlem, že titul i majetek dědil nejstarší syn, protože páni viděli jen neradi, když se majetek dělil, a Tomáš to určitě nepociťoval jako nějakou křivdu.

Hynek popleskal mladšího syna po štětinatých vlasech.

„Jseš ještě mladý a nechápeš, jak dovede být svět kolem tebe zlý! Dneska nás nikdo neohrožuje, to máš pravdu, ale víš, jak to bude vypadat za pět deset let?! Musíme být připraveni. Stačí pak, když nahoře pod horním mlýnem zvedneme na potoce stavidlo, a než stačíš mrknout, tak se příkop pod padacím mostem kolem Větrova naplní vodou a nikdo se na nás nedostane,“ dával se Hynek unášet svými představami.

Tomáš pokrčil rameny a zapochyboval: „Pro vojáky by to asi nebyla tak velká překážka.“

Hynkovi nezbývalo než to s povzdechem připustit:

„Pro vojsko asi ne. Ale nějakou loupeživou hordu či zběhy z armády by to určitě odradilo a vzalo by jim to chuť k útoku. Víš ty, jaká cháska se tu v okolních lesích potuluje?!“ Tomáš mlčel. Byl to citlivý chlapec a věděl, že se svými pochybnostmi o smyslu Hynkových obranných opatření otce dotkl. Ten totiž vůbec neměl tušení, proč ho jeho syn miluje a chová k němu velikánský obdiv. Tomáš si otce totiž zdaleka nevážil jen pro jeho zásluhy v četných bojích a šarvátkách, jakých v jeho životě nebylo málo, ale především pro jeho obdivuhodné znalosti bylin a léčitelství, jak umí lidem pomáhat, zachraňovat jim život a ne jim život brát, ničit jim zdraví. K čemu je dobrá máta a šafrán, dobromysl a kostival, kořen zázvoru a všechny ty byliny a masti, které s sebou otec míval ve velké kožené brašně, když chodil léčit lidi po chalupách a nosil jim nejen bylinky, ale i dobré slovo, jakého jim bylo zapotřebí stejně jako léků.

Tomáš věděl, že otec není žádný světec. Vždyť slýchával vrznout v hluboké noci dveře komůrky jeho bývalé kojné Barbory už brzy po matčině smrti. Barbora, která byla sama bez dětí, ho pak vychovávala s mateřskou láskou, aby mu vynahradila, že poměrně záhy přišel o blaho mateřské náruče. Jizbu, kde spal, sdílel Tomáš se svým o rok starším bratrem Vilémem. Ten odfukoval v hlubokém spánku, a tak Tomáš odhalil otcovo tajemství, když dveřmi pootevřenými sotva na tloušťku tenké louče zahlédl otce, jak vychází od Barbory. A nebyl už zase tak malý, aby se domníval, že se tam ti dva spolu modlili. Nepocítil žádný zmatek, ani překvapení. Byl přece už několikrát svědkem, když připouštěli býčka k jalovičce či hřebce ke kobyle. Jako by mu odhalení Hynkova tajemství otce spíš přiblížilo, stal se pro něj tak nějak lidštějším.

Na matku se Tomáš příliš nepamatoval. Vzpomínky na ni byly spíš jen mlhavé. Znal ji jako pohublou ženu bledé tváře v šatech šedé barvy upnutých ke krku, která chodila stále se sepjatýma rukama, v kterých držela modlitební knížku a chvějícími se prsty se probírala korálky růžence. Tomáš ji nikdy nezažil jako rozesmátou mladou ženu, a tak později jen těžko chápal, jak si ji mohl vybrat za ženu otec, který se smál rád, miloval společnost, s kterou mohl posedět u džbánku vína a zazpívat si zvučným, sytým, i když nepříliš melodickým hlasem. Byl vůbec plný života. Důvody spojení těchto dvou lidí pochopil teprve nedávno.

Otec pocházel ze zámožného selského rodu, který si na zemany jen hrál, kdežto Blažena byla jedinou dcerou barona Tadeáše z Větrova. Sňatkem se šlechtickou dívkou se dostal Hynek do vyšších společenských kruhů. Brzy však pochopil, jakou to udělal chybu. Nebylo dvou rozdílnějších lidí než ti dva, počínaje povahou a konče náboženským vyznáním. Zatímco Blažena byla vášnivou až fanatickou katoličkou, která nejenže navštěvovala pilně mši svatou, ale účastnila se všemožných církevních slavností a poutí, Hynek nejenže byl ve víře dosti vlažný, ale navštěvoval dokonce různá shromáždění protestantů a luteránů, která se zpravidla konala venku ve volné přírodě. Když si Hynek Blaženu bral za ženu, nepřikládal rozdílu ve víře příliš velkou důležitost. Nakonec i francouzský král Jindřich IV. si ještě jako syn navarské královny Jeanne d’Albret vzal katoličku Margot. A Petr Vok z Rožmberku měl zase za manželku luteránku Kateřinu z Ludanic. Hynek se celkem právem domníval, že důležitější než víra jsou v manželství jiné věci.

Jinak tomu bylo u Blaženy. Nedalo se o ní říct, že by právě oplývala duchem, někteří o ní dokonce prohlašovali, že si nevidí ani na špičku nosu. A to bylo co říct, protože nosík měla tak krátký, že se ve tváři téměř ztrácel. Pro Blaženu byla víra zcela zásadní věcí. Všemožně se snažila obrátit manžela k římské církvi, hrozila Hynkovi, že ho čekají po smrti muka pekelná, na toho to však nijak nepůsobilo, pro něj bylo důležité, co zažije zde na tomto světě, naopak to mělo opačný účinek. Naléhání bigotní manželky ho vedlo k ještě větší zatvrzelosti.

Chasa na Větrově neměla Blaženu ráda. Lidé brzy vycítili, že nad nimi ohrnuje nos. A nebyli sami. Zatímco o Hynkovi se dalo říct, že pochází jen z bohatého statkářského rodu, pyšná Blažena pocházela z rodiny barona z Větrova a využívala každé příležitosti, aby Hynkovi připomněla, že je to ona, komu vděčí za svůj vzestup a za to, že se ocitl ve vyšší společenské vrstvě. Její pohrdání vyplouvalo občas na povrch a Hynka to uráželo a ponižovalo tak, že si sám začal klást otázku, proč si vlastně takovou ženu bral. Oplácel jí pak svou lhostejností. Nedalo se říct, že by baron z Větrova zažil se svou ženou Blaženou mnoho šťastných chvil…

Navíc pak byla Blažena i velice žárlivá. Tomáš byl s vykulenýma očima svědkem hádky, kdy Blažena ječela na Hynka, který stál před ní s provinile sklopenou hlavou:

„Okamžitě tu couru helmbrechtnou vyženeš! Já nebudu s tou děvkou, s kterou ty se nestydatě pelešíš, pod jednou střechou! To si, Hynku, rozmysli! Buď já, nebo ona! Jestli ji nevyženeš, odejdu já!“

„Je to pracovitá holka, nevím, proč bych ji měl vyhánět,“ krčil rameny Hynek s provinile sklopenou hlavou.

„Protože s ní spíš!“ ječela Blažena nepříčetně.

Tomáš tušil, o kterou holku jde. Nejspíš o děvečku Anežku. To byla mladá holka krev a mlíko. A Tomáš tehdy nechápal, proč se matka tolik rozčiluje. Proč by otec nemohl s Anežkou spát? Neviděl na tom nic špatného.

A matka pokračovala ve svém křiku: „Ty znáš jen karban a chlast! Víš, co tě čeká za tvůj hříšný život?! Muka pekelná!“ Nezdálo se, že by matčiny hrozby na otce příliš působily. „Já přinesla do manželství několik vesnic! A co ty?! Pár koní, pár kusů dobytka!“

A tu zvedl otec hlavu a řekl docela mírně: „Nikdo tě přece nenutil, aby sis mě brala.“

Matka na něj chvíli beze slova zírala, chvěla se jí brada a rty se otvíraly, jako by nemohla najít slov, v očích se jí objevily slzy. Pak se rázem otočila a zavřela za sebou dveře jizby.

Spor matky s otcem skončil tehdy samozřejmě tím, že jednoho dne mladinká a hezká děvečka Anežka z Větrova zmizela.

Tomášovy vzpomínky na matku nebyly příliš veselé. V širém okolí nebylo jediné pouti a jediného procesí, kterého by se Blažena neúčastnila. Nutila děti, aby ji doprovázely. U nejstarší Elišky nebylo zapotřebí zvláštního úsilí, ta byla věrným obrazem své matky, byla stejně bigotně nábožná a ochotná provázet ji na všechny poutě a procesí. Na rozdíl od vychrtlé Blaženy měla však kyprou, mladistvou postavu, která lákala mladé muže k docela jiným věcem než k modlení. Z prostředního Viléma chtěla mít matka duchovního a zprvu se zdálo, že se jí to i podaří. Hromotlucký Vilém měl totiž kupodivu měkkou, poddajnou povahu a vždycky se nakonec matce podvolil. Matčin záměr však narážel na dvě překážky. Jako starší syn se měl stát Vilém dědicem panství a brzy se taky začalo zdát, že na rozdíl od svého mladšího bratra Tomáše, který už od dětství projevoval zájem o knihy a vůbec o veškeré vědění, příliš rozumu nepobral a zajímal se spíš o práce na poli, o to, kde je vhodné pěstovat jaké plodiny, blaženě čichal k čerstvě vyorané zemi a nejraději pomáhal v kovárně u kovadliny.

Hynkovi to dělalo starosti, ale nakonec si říkal: „Proč by baron nemohl být i zdatným kovářem?“

„Měli bychom Vilémovi najít preceptora,“ odvážila se jednou Blažena nesměle navrhnout.

Něco takového však Hynek rázně odmítl: „Na to nejsme dost bohatí, abych na takové věci zbytečně vyhazoval peníze! Lepší dobrý sedlák než špatný kněz!“

Když se pak jednou hovořilo o budoucnosti obou synů a nikdo nepochyboval o tom, že příštím pánem Větrova by se měl stát Vilém, ozval se starší syn zamračeně: „Já bych ze všeho nejradši stál u kovadliny. Tam mám pocit, že jsem opravdu svým pánem. Když bouchnu perlíkem do kovadliny, dá to takovou ránu, že ze mě mají všichni respekt!“ Všichni na něj zírali poněkud překvapeně, nikdo od něj taková slova nečekal.

Byl to Tomáš, který zapochyboval: „A ty víš, co je to respekt?“

Na Vilémovi byla patrná nejistota, když váhavě odpověděl: „No… nevím přesně…“ A pak dodal rozhodně: „Lidi se tě prostě musí bát!“

„Ale respekt, to není přece vůbec o strachu,“ vyhrkl Tomáš, „to je o vážnosti, o úctě k člověku, který něco umí, který něco dokázal.“ Ohlédl se na mlčícího Hynka a dodal:

„Otec má respekt! Protože je skvělý hospodář, umí léčit lidi a umí i latinsky! Že umíš, otče, latinsky?“ ohlédl se na Hynka přece jen trochu nejistě.

Ten váhavě přikývl, ale jeho odpověď nezněla příliš přesvědčivě: „Nějakému tomu nápisu bych rozuměl. Opat Filibert mi řekl, co ta slova znamenají. Ale latinsky mluvit jako on bych nedokázal, kázání bych dohromady nedal. To musí být člověk vzdělaný!“

Tomáš si toužebně povzdechl: „Taky bych chtěl být vzdělaný…“

Blažena tedy přesunula své představy o církevní dráze svých synů z Viléma na Tomáše. U svého mladšího syna však narážela na tvrdošíjný odpor, což ji velice dráždilo. Když se tedy musela vzdát svých snů u Viléma, který se měl stát dědicem panství a jak s pohrdáním říkala – sedlákem, doufala, že je naplní Tomáš, bude mít před sebou kněžskou dráhu a stane se možná i biskupem. Vláčela tedy chlapce v letních vedrech po všech možných poutích, zatímco babské hlasy kvílely litanie. Ty ženské se plazily po kolenou křížovou cestou ke kostelíku se zázračným obrazem a mezi nimi se odstrkoval dřevěnými hůlkami na prkénku přivázaném motouzem k zadku beznohý Frantík. Bylo to úmorné. Tomáš hledal všemožné výmluvy, aby se procesí a poutí nemusel účastnit.

Otec ho brzy pochopil a všemožně mu spiklenecky pomáhal. Sám to byl totiž na svou dobu poměrně vzdělaný člověk. Měl doma bibli, v které si občas zalistoval, přečetl nějakou tu kapitolu a pak hloubal nad jejím smyslem, vyznal se i v písmu. Asi by to nestačilo, aby stvořil celé kázání, ale na krátký dopis jeho znalosti stačily. Ještě dávno před tím, než ho Blažena požádala o preceptora pro Viléma, si povšiml, že je Tomáš mnohem chytřejší než jeho starší bratr, a začal ho učit základům čtení, znalosti písma a taky počítání.

Matka hubla stále víc a víc, stávala se stále kostnatější, pokašlávala, všichni věděli, že trpí suchou nemocí, na kterou lidé umírali bez pomoci. Bylo marné, že Blažena chodila po všech možných poutních místech. Jednoho dne ulehla. Hynek k ní volal lékaře zblízka i zdaleka, ale málo platné, po měsíci Blažena vydechla naposledy. Pro otce to znamenalo úlevu a pro Tomáše také – ačkoliv by to nikdy nepřiznal, neboť taková myšlenka byla hříšná. Na Větrově jako by zavál jiný vítr. Otec pookřál, občas se dokonce i zasmál a pokoušel se zpívat drsným hlasem různé pijácké písničky, které se Tomášovi líbily rozhodně víc než melodie z kancionálu.

2.

Karlovi staršímu ze Žerotína bylo už přes padesát, ale stále se ještě cítil plný sil, které by rád věnoval své milované Moravě. Byl to muž spíš štíhlé, mladistvé postavy, úzkou tvář se špičatou bradou zdobil pod nosem malý knírek a zářily v ní jako dvě perly bystré, jiskrné oči, které byly známkou jeho vysoké inteligence.

U tohoto muže to nebývalo obvyklé, ale tentokrát se cítil velice unaven. Měl za sebou dalekou cestu. Ta ho však nevyčerpala tolik jako dlouhá jednání s pražskými pány. Jel pomalu, doprovázen pouze dvěma ozbrojenými sluhy. Ti se kolem sebe bystře rozhlíželi, neboť cesty nebyly tuze bezpečné. Krajinou se potulovaly loupeživé bandy, které by neváhaly přepadnout osamělého poutníka. Karel se ale jaksi líně pohupoval na koňském hřbetě a vypadalo to, jako by dřímal.

To bylo však jen pouhé zdání. Pán ze Žerotína byl hluboce zamyšlen, přemýšlel o svém dosavadním životě. Ten připomínal bárku na moři zmítaném vlnami, tak jak je poznal, když se plavil před řadou let z Hamburku přes Stade a Dieppe na pomoc francouzskému králi Jindřichovi IV. Nebylo to tehdy nic příjemného, trpěl mořskou nemocí, protože loď, která ho vezla na své palubě, směřovala chvílemi svou přídí k nebesům, aby se vzápětí hluboko propadala, jako by se chtěla dotknout mořského dna. A stejné to bylo i s jeho životem. Ještě včera byl nejvyšším pánem na Moravě, zemským hejtmanem, dnes už byl jen pánem na svých panstvích v Brandýse nad Orlicí a v Náměšti nad Oslavou. Po všech těch sporech a hádkách, které tomu předcházely, pociťoval úlevu. Když se ohlížel zpět, měl za sebou pestrý život plný nadějí i zklamání, vítězství i proher.

Bylo mu osm let, když protestantskou Moravou otřásla zpráva o krvavé Bartolomějské noci, kdy byly po celé Francii povražděny tisíce hugenotů. Musela to být pro ně hrůzná chvíle, když se v noci 24. srpna o půl druhé rozezněly zvony na kostele Saint Germain d’Auxerrois, což bylo znamením, aby byla započata krvavá jatka. Brzy se ukázalo, jak pravdivá jsou slova: „Krev plodí krev, vražda plodí vraždu!“ Za pouhých pět let dal král Jindřich III. zavraždit na zámku v Blois jednoho z hlavních iniciátorů Bartolomějské noci vévodu de Guise a pomsta pak na sebe nedala dlouho čekat, když byl on sám zavražděn fanatickým dominikánem Jaquesem Clémentem. Cesta k trůnu pro hugenotského krále Jindřicha IV. se zdála otevřená.

Karel ze Žerotína byl všemi těmito událostmi otřesen. Čas neúprosně plynul a i hluboké dojmy zůstanou často jen vzpomínkami, jako by je zavál sníh. Mladík snadno podléhal novým vjemům. Měl za sebou cesty po celé Evropě, studoval ve Štrasburku a v Ženevě, kde na něj zapůsobil následník Kalvína Théodor Bezé, na univerzitě v Padově se setkal i s Janem Krato z Kraftheimu, který byl osobním lékařem Ferdinanda I. Největší dojem v něm však zanechalo setkání s navarrským králem Jindřichem v Orléansu. To byla osobnost, která nemohla nechat lhostejným žádného, kdo se s ní setkal. Působil na všechny kolem sebe svou bezprostředností, byl to přímo živel a Žerotín, okouzlený tímto úžasným mužem, slíbil, že mu přijde v jeho bojích s katolíky na pomoc.

Po návratu do Prahy se mladičký Karel sblížil s lidmi, kteří měli vliv na dvoře Rudolfa II. Byla to krásná a vzdělaná, zároveň však taky velice záludná a mocichtivá žena Polyxena z Lobkovic a její španělská matka Maria Manrique de Lara, která přivezla do Prahy sošku Jezulátka, ta lákala do kostela Panny Marie Vítězné zástupy věřících. K této společnosti patřil ještě španělský vyslanec Guillén de San Clemente. U dvora císaře Rudolfa II. byl však také vyslanec Jindřicha Navarrského, který Karlovi občas připomínal jeho slib pomoci. Připojil se k němu i Jindřichův komoří Bongars, který na Karlovi vymámil alespoň půjčku čtyřicet tisíc tolarů. Karel už se chystal odjet do Francie, když onemocněla jeho žena Barbora Krajířová z Krajku. Přes pomoc, jakou jí poskytoval Žerotínův přítel ze studií ve Švýcarsku Václav Lavin, nemoci podlehla. Karlův smutek však brzy překrylo nadšení, jaké se všech zmocnilo, když se stal Jindřich Navarrský, syn protestantské královny Jeanne d’Albret, francouzským králem.

Bylo to něco úžasného a Karel ze Žerotína mu vyjel na pomoc plný nadšení. Prožíval společně s ním obléhání Rouenu. Právě tam se seznámil i s maršálem Bironem a Jindřichovým nejbližším spolupracovníkem Philipem du Plessis-Mornayem. Jeho obdiv k Jindřichovi však začal brzy dostávat trhliny. Karel byl vychován v přísné protestantské morálce a vůbec se mu nezamlouval Jindřichův bujarý milostný život, s kterým se nijak netajil, spíš jako by se jím chlubil. Největším zklamáním pro Karla pak bylo, když Jindřich záhy konvertoval ke katolickému vyznání a brzy zase zpět k luteránům a pak opět ke katolíkům. Karel to tehdy nemohl pochopit. Znamenalo to pro něj velkou ránu. Nemohl zapomenout na rozhovory, jaké vedl s králem před obleženým Rouenem, a nikdy mu jeho zradu neodpustil.

Teprve mnohem později, až po Jindřichově násilné smrti, kdy ho zavraždil katolický fanatik Ravaillac, mu začaly být pohnutky králova jednání pochopitelnější: nešlo mu vůbec o víru a vítězství reformované církve, ale o moc, slávu a velikost Francie jako státu, o její sjednocení. Bylo to jistě úctyhodné, nicméně na touze po moci lpělo vždycky něco špinavého, aspoň to tak Karlovi připadalo. To už bylo dlouho po tom, kdy prošel univerzitami ve Štrasburku, Ženevě, v Heidelbergu, v Orléansu, navštívil německé panovnické dvory a zavítal i do Anglie. V tomto období navázal Karel ze Žerotína četná přátelství se znamenitými lidmi, většinou kalvinisty a protestanty, jako byl právě Jan Krato z Kraftheimu. Velmi si cenil i vzdělaného Justa Lipsia, s kterým udržoval kontakt i po jeho konverzi ke katolictví, a celoživotní přátelství ho poutalo k Václavu Lavinovi z Otenfeldu. Spojovala je nejen společná protestantská víra, ale hlavně zájem o lékařství. Lavic byl ochoten pro studium lékařství udělat cokoliv. Věnoval se mu neúnavně na všech univerzitách po celé Evropě, v Německu, Švýcarsku, Francii a hlavně v Itálii, od Montpellieru po Bolognu.

Větrov už byl na dohled. V době, kdy se seznámil Žerotín s Hynkem, to byla spíš mohutná tvrz než hrad, který se nyní snažil podobat zámku. Jeho pán na něm provedl značné úpravy. Žerotín si Hynka vážil. Oceňoval jeho charakterovou pevnost, rozhodně neměnil své názory dle zásady kam vítr tam plášť. Nebylo se čemu divit, neboť zde v jižních Čechách byla stále silná tradice husitství a Žižkova vzdoru, jako by ti lidé, kteří tu žili, nemohli zapomenout na to, kdo byli jejich předkové. Žerotín, sám nesmírně vzdělaný člověk, dobře věděl, že pán na Větrově je nepříliš významný jihočeský zeman s omezeným rozhledem. Přesto si ho cenil jako muže, který ho podpořil, když jako jeden z mála prosazoval na český trůn mladšího bratra Rudolfa II. a uherského krále Matyáše. Ten se na základě smlouvy uzavřené na Libeňském zámečku stal vládcem v Uhrách, na Moravě, v Horních a Dolních Rakousích, zatímco Rudolfovi zůstaly jen všechny jeho vladařské tituly a přímá vláda nad českým královstvím, Slezskem a oběma Lužicemi. Na Bartolomějském sněmu v Brně v roce 1608 pak Matyáš potvrdil svobody a všechna privilegia moravského markrabství a Žerotín se stal s jeho podporou moravským zemským hejtmanem. Karel a Hynek si nebyli nijak rovni svým vzděláním ani svým společenským postavením, ale jejich spojenectví je spřátelilo, takže se občas navštěvovali.

Žerotínův příjezd nebyl pro Hynka z Větrova překvapením. Oznámil mu ho posel, který přibyl na Větrov už minulého dne. Hynek očekával hosta u dřevěné hlásky před novým padacím mostem. Oba muži se přátelsky objali a Hynek pyšně uvedl návštěvníka do svého sídla. Hned po příjezdu zasedli k bohatě prostřenému stolu. Podávaly se čerstvě ulovené sluky nadívané paštikou z husích jater, nechyběla samozřejmě ani zvěřina a štiky z Hynkových rybníků.

Neseděli sami. Společně s nimi byly u jídelního stolu i všechny Hynkovy děti. Karel si je pozorně prohlížel. Ramenatý Vilém nebyl nikdy příliš hovorný, ani nyní nezvedal hlavu od stolu a věnoval se jen svému talíři. Zardělá Eliška klopila cudně oči s prsty pevně semknutými v klíně, jako by se stále jen modlila. Karlovi se nejvíc líbil nejmladší Tomáš, který se vlídně usmíval a zvídavě se kolem sebe rozhlížel.

„Takhle dobrou zvěřinu s brusinkovou omáčkou jsem už dlouho nejedl,“ pochválil Karel Barboru, která celou večeři nejen připravila, ale nosila i jídlo na stůl. Nyní jí srdce v těle jen poskočilo radostí, když uslyšela tu chválu z úst tak vzácného a váženého hosta.

„Když jsem se dověděla, že bude pro vás, pane z Žerotína, dala jsem si na ní obzvlášť záležet,“ uklonila se Barbora, celá zrudlá ve tváři.

Po jídle zůstali oba muži o samotě a popíjeli z cínových pohárů dobře vychlazené bílé víno. „Leží mi stále v hlavě tvůj poslední list, Karle, kde mi oznamuješ, že se hodláš vzdát svého hejtmanského úřadu. Myslíš si, že je to nutné… a hlavně moudré?“ zeptal se Hynek poněkud nejistě. Nechtěl svého staršího, a hlavně vzdělanějšího přítele, kterého si nesmírně vážil, nijak poučovat.

Žerotín otáčel v prstech mlčky pohárem s vínem, upíral oči zamyšleně na desku dubového stolu a pak je zvedl ke svému příteli: „Proč se mě ptáš?“

„Protože by měl být mezi pány někdo, kdo se neřídí jen vášněmi, touhou po moci a po majetku, ale kdo myslí taky na prospěch téhle země a lidí, co tu žijí!“ odpověděl živě Hynek, možná už trochu pod vlivem vypitého vína.

„A to jseš ty!“ zakončil důrazně s pohledem na muže po své pravici.

Karla ta slova samozřejmě potěšila, ale povzdechl si a zeptal se: „A ty si myslíš, že by mi pražští páni naslouchali?“

Hynek udeřil pěstí do stolu a vstal: „Že na ně bereš ohledy!?“

„Musím. Nic jiného mi nezbývá.“

„Páni ohrnují nad každým nos a přitom si nevidí ani na jeho špičku! Jsou nadutí až hrůza! Na mě se dívají s pohrdáním jako na venkovského hňupa, který nemá do zemské politiky co mluvit! Thurn, ten by jen stále hrozil a řinčel svým mečem, není s ním žádná dohoda!“ Hynek procházel rázným krokem jizbou sem a tam. Jeho kroky na kamenité dlažbě se odrážely od stěn. Nebylo pochyb, že je rozezlen na nejvyšší míru.

Žerotín přikyvoval: „Dávám ti za pravdu, Hynku. Já sám si vážím jen Budovce. Spíš pro jeho šediny než pro jeho rozum. A pak ještě Haranta. To je vzdělaný muž. Četl jsi jeho cestopis o putování do Egypta a Jeruzaléma?“ Karel pokračoval, sám chápal, že by se asi odpovědi nedočkal: „Skvělá kniha! A mám rád i jeho hudbu, moteta a mši! Jenže s těmi ostatními není dohovor, jejich pýcha nezná hranic a myslí si, že jejich pravda je ta jediná!“ dostával se do varu i Žerotín.

„Co tedy navrhuješ? Co dělat?“ ptal se bezradně Hynek.

„Zatím nám nezbývá než čekat a doufat,“ pokrčil rameny Karel. Pak se ale pousmál a řekl: „Já však za tebou přijel ze zcela jiných důvodů. Chci, abys za mnou přijel do Náměště, čeká tě tam velmi příjemné překvapení!“ Odolal pak všemu Hynkovu naléhání a neprozradil, co pána z Větrova v Náměšti očekává…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Baroni z Větrova.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.