Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tristan Gooley

Orientace v přírodě:
Znovuobjevené umění, jak se nechat vést přírodou

Přeloženo z anglického originálu The Natural Navigator: The Rediscover Art of Letting Nature Be Your Guide, vydaného u Virgin Books, Ebury Publishing,
Random House Company, 2010.
All rights reserved.

Přeložila Anna Štorkánová

Návrh obálky Marta Červáková
Ilustrace Ruth Murray
Sazba Vojtěch Kočí
Formát ePub Štěpán Böhm
Jazyková redakce Jana Pertlíčková
Odpovědná redaktorka Lenka Kubelová

Počet stran 280
První vydání, Praha 2018

Vydala GRADA Publishing, a. s.
pod značkou Alferia
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7033. publikaci

Vytiskla tiskárna Finidr, s.r.o.

Czech edition © GRADA Publishing, a. s., 2018
Copyright © Tristan Gooley, 2010
Translation © Anna Štorkánová, 2018
Ilustrace na straně 162 © Ocean Planet/Smithsonian
Ilustrace na straně 98 © Science Museum/SSPL

ISBN 978-80-271-2319-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-2318-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-0854-1 (print)

Věnováno Sophie, Benedictovi a Vincentovi

PŘEDMLUVA:

Dvě cesty

Nápad na tuto knihu přišel před mnoha lety a pramenil z mojí touhy pokusit se o záchrannou operaci. Lidská schopnost orientace v prostoru se začala vytrácet, když našemu chápání této základní dovednosti začaly dominovat účinné a všudypřítomné technologie. Snil jsem o zdokumentování orientačních schopností v přírodě, než budou navždy zapomenuty. Tato myšlenka se v průběhu let dramaticky vyvíjela, když jsem si začal uvědomovat, že vzácnému umění orientace v přírodě hrozí vyhynutí a že moderní svět vůbec nechápe jeho potenciál. Zdálo se mi, že nikdo nepovažuje ty pradávné praktické nástroje přežití za současné umění, ale já to tak vnímám. Je to umění, které je nejkrásnější a nejsilnější, když se s ním také tak zachází; jako s něčím mimořádným a hlubokým, a ne jen jako s kapitolou v historii nebo sérií triků pro moderní experty na přežití.

Když mi bylo deset, jeli jsme na letní prázdniny do Bembridge na ostrově Wight. Na konci pětidenního lodního kurzu ke mně a mému parťákovi přišel instruktor, když jsme spouštěli naši malou dřevěnou loďku na vodu.

„Kam byste chtěli dneska plout?“

Ve třech jsme nezávazně probrali pár možností, jako by to byla obyčejná věc. S parťákem jsme potom spustili naši loďku Mirror na vodu a vypluli jsme. Jeli jsme na piknik na sousední pláž. Vzpomínám si, jak jsme seděli v té lodi a pohybovali se na vlnách své představivosti (jisticí loď se nám taktně ukryla z dohledu). Bylo mi teprve deset a už jsem získával zkušenosti, jak se vydat, kam chci. Ne tam, kam mi říkali učitelé nebo rodiče, ale kam jsem chtěl já. To byla opojná představa.

Časem jsem začal podnikat trochu ambicióznější cesty, a když mi bylo kolem pětadvaceti, už jsem měl základní zkušenosti s túrami, plachtěním a pilotováním lehkého letadla. Nefascinovala mě ta fyzická stránka, ale umění a věda umožňující vydávat se na různá místa – dovednosti, které mi umožňovaly pochopit a utvářet své cesty. To umění mělo jméno. Zjistil jsem, že je to „orientace“.

V rámci touhy věnovat se svému zájmu o toto úžasné umění jsem se rozhodl sám přeletět a poté i přeplavit Atlantik. O sedm naplněných let později (během nichž jsem se stal dvakrát otcem a moje pracovní vytížení enormně vzrostlo) jsem to 1. ledna 2008 dokázal a byla mi udělena cena Royal Institute of Navigation v Royal Geographical Society od Jeho královské Výsosti vévody z Edinburghu.

Tato kniha je ale o jiné cestě, která se udála ve stínu těch viditelnějších cest přes Atlantik. A je to také ta zajímavější cesta.

Zatímco jsem po nocích studoval knihy o leteckých zákonech a učil se, jak se orientovat pomocí vysílačky, dospěl jsem ke zvláštnímu závěru, že tento technický detail nemá téměř nic společného s vášní, která mě provázela od raného dětství. Byl to nepříjemný a frustrující pocit. Rád jsem se vydával na různá místa, vymýšlel a prožíval různé výpravy dávno předtím, než jsem pochopil, že mé nesourodé zájmy by mohlo spojovat slovo „navigace“. Největší vzrušení mi přinášel ten pocit sounáležitosti, který jsem na svých cestách měl, ten kontakt se světem kolem mě. Začal jsem obšírně studovat téma orientace bez pomoci přístrojů. Frustrace ze mě spadla, jakmile se vedle konvenčního zájmu začal silně vyvíjet tento alternativní.

Ve snaze osvojit si dovednosti k podnikání cest, o nichž jsem snil, jsem byl nucen vstoupit do jiného světa, tak vzdáleného od mých romantických představ, jak jen to je možné. Do světa monitorů a byrokracie, seznamů a nekonečných zkratek. V průběhu let jsem pochopil GPS, ale i AIS, ILS, ADF, NDB, VHF, DME, UHF, SSB, VOR, ASI, VSI… Ten seznam je nekonečný. Bylo jasné, že tento svět musím pochopit, ale nechci v něm žít. Moje budoucnost byla v pochopení přírodní stránky cest.

Cítil jsem rostoucí vzrušení, když jsem se ponořil do předmětu orientace v přírodě. Svět kolem mě, který se nijak zásadně nezměnil, ožil otázkou: Kterým směrem se dívám? Pro mě to byl klíč, který mi mohl odemknout svět přírody. Brzy jsem si uvědomil, že není tak důležitá odpověď, jako spíš způsob, jakým jsme k ní dospěli, nebo dokonce nedokázali dospět. Z toho důvodu se v této knize pokusím o něco víc než jen o zodpovězení otázky: Kterým směrem se dívám?

Existuje rozdíl mezi hledáním směru a znalostí polohy. Můžete člověka naučit, aby se zorientoval s přesností na jeden stupeň za necelých pět minut. Získá praktické znalosti, jak podniknout jednoduchou cestu bez mapy, kompasu nebo GPS, ale to je všechno. Může určit správný směr, ale jeho cestě bude stále chybět jistá hloubka.

Následující kapitoly demonstrují, jak se zorientovat s pomocí přírodního světa, ale mým primárním cílem je nastínit vám krásu a možnosti tohoto tématu. Orientace v přírodě může být psychickou i fyzickou cestou, což z ní dělá hluboké umění. Tento široký a filozofický přístup samozřejmě představuje velké riziko. Jsem si vědom toho, že si možná znepřátelím někoho z těch několika málo lidí, kteří se tomuto tématu v minulém století věnovali.

Způsob, jakým používáme své smysly a mozek, abychom odpověděli na otázku: Kterým směrem se dívám?, může vést k myšlenkám, souvislostem a úvahám, jež jsou stejně vzrušující jako každá cesta, která následuje. Chystáte se katapultovat mezi horní procento lidí, kteří se věnují orientaci v přírodě. Vítejte ve světě tohoto velice vzácného umění.

Tristan Gooley

ÚVOD:

Umění orientace v přírodě

Když tenhle nůž, vlastně analytické myšlení, použijete na životní zkušenost, vždycky přitom něco zabijete. Velmi dobře to chápou umělci. Vybavil jsem si poznámku Marka Twaina, který řekl, že Mississippi pro něj ztratila veškerou krásu, jakmile ovládl analytické umění lodivoda. Vždycky něco zemře. Jenže umělci si málokdy všimnou, že současně něco nového vznikne.

Robert M. Pirsig: Zen a umění údržby motocyklu,
v překladu Karla Klusáka vydal Volvox Globator, 1996

Orientace v přírodě je umění, jak najít cestu s pomocí přírody. Skládá se především ze vzácné dovednosti určit směr bez pomoci nástrojů či přístrojů, pouhým vztažením se k přírodním indiciím, jako jsou slunce, měsíc, hvězdy, pevnina, moře, počasí, rostliny a zvířata. Zakládá se na pozorování a dedukci.

Orientace v přírodě je pradávné umění, které se zrodilo v době, kdy neexistovaly žádné jiné alternativy. Jakýkoli pokus o jeho úplné pochopení musí začínat pohledem do minulosti. Prvotní cesty v sobě skrývají mnohé záhady. Víme, že se uskutečnily, protože lidé si našli cestu do každého vzdáleného kouta zeměkoule, ale máme o nich jen velmi málo fyzických důkazů. Archeologické důkazy mohou doložit jejich trasu, ale nabízejí minimální pohled na nejranější metody navigace. Třináct tisíc let stará lidská stehenní kost se našla na jednom ostrově na pacifickém pobřeží USA, který byl oddělený od pevniny v době, kdy ten člověk žil. Z toho je jasné, že lidé podnikali cesty lodí, ale už nám to nijak nevysvětluje, jak se orientovali.

Přírodní výběr diktoval, že zvířata ani lidé, kteří se nedokázali dostat, kam potřebovali, aby přežili, nepřispěli ke genofondu následující generace. Cesta tam přitom nemusela být vždy tak zásadní jako cesta zpátky. Není nic špatného na tom, vyrazit na vandr, ale pokud chybí schopnost se vrátit k potravě a přístřešku, pak může mít takové dobrodružství fatální konec. Evoluční teorie má tendenci se soustředit na fyzickou stránku: obecně platí, že čím je zvíře rychlejší, tím větší jsou jeho šance. V závodě o přežití (i v případě všech ostatních cest) byl však rychlý pohyb špatným směrem rychlou cestou k záhubě. Víme, že existujeme částečně díky schopnosti našich předků se orientovat, i když nemáme detailní informace, jak tuto dovednost získali.

Pradávné cesty mohou obohatit ty současné, protože naši dávní předci se naučili číst své okolí lépe než většina moderních cestovatelů. Mají nás hodně co učit, ale nestojí to v žádných starých příručkách. Některé kousky skládačky získáte z ústní tradice, nebo dokonce v podobě raných obrázků vyrytých na kamenech.

Mýty dané kultury spojovaly její členy s okolním prostředím a jejich minulostí i spolu navzájem. Mýty by se neměly nikdy přehlížet, protože i když není třeba brát ten který příběh doslovně, vypravěč mu vždy musí dodat určitou míru věrohodnosti, aby přesvědčil své publikum. Jedním způsobem, jak toho mohl dosáhnout, byl co nejdetailnější a nejpřesnější popis souvislostí. Děj bájí může být fantastický, ale odehrává se ve známém prostředí. Starověký egyptský bůh Horus nám možná nepomůže přímo s orientací, ale mýty, které ho obklopují, osvětlují způsob, jakým starověcí Egypťané vnímali nebe. Horus na sebe bral podobu sokola a jeho dvě oči tvořily slunce a měsíc. Poranil si levé oko, měsíc, takže na něj občas oslepl, ale i když na něj viděl, bylo vždy slabší než jeho pravé oko, slunce. To ilustruje, jak Egypťané rozuměli měsíčním fázím, od neviditelného novu až po úplněk. Slunce žádné takové fáze nemá.

Smyslem mýtů nebylo asistovat současným cestovatelům, a tak jsou v nich poučení o orientaci často skrytá. Příběhy o postavách, jako byl Perseus, vám možná s orientací příliš nepomohou, ale když víte, že zachránil Andromedu před mořským netvorem, můžete lépe pochopit noční oblohu. Souhvězdí Persea a Andromedy leží vedle sebe.

Dalším pradávným zdrojem informací jsou náboženské texty. Vznikly buď jako odraz reality, nebo jako pokus ji vysvětlit. To záleží na úhlu pohledu, ale v každém případě přinášejí cenné informace o prvotních cestách, perspektivách a metodách. Korán odkazuje na využití řek, slunce, měsíce, hvězd, krajinných prvků a stínů jako prostředků k orientaci a vybízí k němu: „S jistotou skrývají znamení pro učeného muže.“

Historie lidské navigace souvisí především s pokusem zodpovědět otázku: Jak se lidé orientovali? Možná by však bylo lepší začít otázkou: Proč? Žádný motiv k orientaci se nedá oddělit od našeho motivu k cestování obecně, protože orientace je jednou z praktických stránek cest.

Proč se vůbec orientovat?

Legendární Viking Erik Rudý se svými rodiči v 10. století opustil kvůli vraždě Norsko a přežil plavbu přes studený severní Atlantik na Island. I tam byl však obviněn z několika násilných smrtí, a tak se opět vydal na cestu, tentokrát do Grónska. Erik ho nazval Zelenou zemí, aby přilákal Islanďany na ostrov, který zdaleka není zelený. Z Islandu vyplulo dvacet pět lodí, aby následovaly Erika do nové země. Jedenáct z nich tam nedoplulo, a tak ani nezjistily, jak optimistický byl Erikův název Zelená země. Přesto tam byla založena kolonie a Erik Rudý získal zásluhy za osídlení Grónska a otevření této mořské cesty pro Evropany.

Násilí ve větším měřítku než to Erikovo bylo motivem velkých cest a novátorských způsobů navigace. Válka a potřeba dobývat vybízely národy k epochálním počinům. Lačnost po nových územích se dá vysledovat za řadou slavných výprav. Od starověkého egyptského vládce Neka II. (faraona, který je zřejmě zmiňován v několika knihách bible), který chtěl vybudovat průplav, a tak vyslal své lodě, aby se pokusily obeplout Afriku, až po evropské boje o kolonie koncem 19. století. Spouštěčem těch prvotních cest byly s největší pravděpodobností hlad a boj o přežití. Když lidem dojdou zdroje potravy, hladovějící populace může buď putovat jinam, nebo zemřít tam, kde je. Lidská historie je však příběhem lačnosti, kterou je těžké uspokojit. Jedna navigátorka bojuje proti hladomoru, když si strčí mapu do kapsy a nastoupí do transportního letounu Hercules, aby dopravila potravinovou pomoc do Súdánu. Další navigátor se snaží uspokojit jiný hlad, když studuje mapu na můstku nákladní lodi v čínském přístavu Ning-po, protože se chystá vyplout s nákladem plastových hraček určených pro USA.

Jednou z mnoha domýšlivých představ moderní doby je přesvědčení, že touha po cestování za účelem uspokojení intelektuální zvědavosti je výdobytek naší doby. Už Solón se kdysi vydal ze starověkého Řecka do Egypta za památkami. A římský básník Manilius napsal o svém údivu nad lidmi, kteří raději cestovali za uměním a chrámy, než aby se kochali pohledem na sopku na hoře Etně.

Ne každá cesta má nějaký velkolepý cíl. Lidé mají odpradávna sklon k impulzivnosti, spontánnosti a dobrodružnosti. Slavní přírodní navigátoři z mikronéského ostrova Poluwat mají dávný zvyk se opít a poté se plavit na sousední ostrov Pikelot:

Naloží na lodě minimální vybavení a veškeré dostupné potraviny a poté vyrazí. Zpívají a pokřikují, zatímco se plaví lagunou ven z průsmyku. Jejich ženy a další střízlivé duše se na ně nesouhlasně mračí ze břehu.

Částečným motivem těchto cest může být dočasný únik před zodpovědností. Kdo může čestně prohlásit, že nikdy netoužil sbalit si kufry a „utéct od toho všeho“?

Je lepší si některé touhy připustit, i když se o nich nemluví u večeře tak otevřeně, jak by se mohlo. Cestujeme za sexem. Dávno předtím, než se mořeplavci v 18. století vrátili z Pacifiku s příběhy o kráse žen a jejich velkorysosti v poskytování erotických služeb, naznačovaly nové země možnost sexuálního dobrodružství. V této oblasti nevyhnutelně převládá falocentrický pohled na historii, i když to nebylo vždy tak jednostranné. Inanna, sumerská bohyně sexuální lásky, se podívala na svou vulvu a potěšena mocí svých genitálií se vydala na cestu lodí za účelem sexuální predace. Opila boha Enkiho, unavila ho a odvezla si loď plnou cenností, po nichž toužila. Nebylo to naposled, co se prokázala účinnost takové taktiky.

Necestujeme ale jen kvůli úniku, konzumaci a kopulaci, ale také kvůli myšlení a tvoření. Jean-Jacques Rousseau napsal: „Když zůstávám na jednom místě, nedokážu téměř myslet.“

Navigace je jedním aspektem cestování, ale naše šance z něho vyzískat co nejvíc se výrazně zvýší, pokud se zamyslíme nad svými důvody pro konkrétní cestu. Ať už je naší pohnutkou hlad, žízeň, chamtivost, láska, sex, válka, filozofie, kultura, nebo touha cítit vůni moře, naše motivy budou nejspíš určovat, kolik toho můžeme získat, když se budeme na svět dívat jinak.

Tichá revoluce

Orientace prošla metamorfózou. V cestování došlo k tiché technické revoluci.

Jednoduché nástroje jako kamal, dřevěná destička s provázkem určité délky, kterým se měřily úhly, se začaly objevovat před zhruba tisíci lety. Kamal byl předchůdce sextantu, který nedělá nic víc, než že poměrně přesně měří úhly. První zmínky o kompasu se nacházejí v jedné francouzské básni od Guyho de Provinse ze začátku 13. století. A tak se stáváme svědky počínajícího procesu, kdy člověk s cennými znalostmi hvězd, slunce, měsíce a moře začíná být ovládán tím „ošklivým hnědým kamenem“, který přitahuje železo. Nadvládu kompasu v současnosti ohrožuje zase nezkrotný nástup satelitní navigace.

Historie vývoje navigačních nástrojů už byla zpracována jinde a není nutné se jí dále zabývat. Pochopení této seizmické změny ve vztahu mezi navigátorem a přírodním světem, která přišla s rozvojem stále sofistikovanějších přístrojů, nám však může pomoci ve zkoumání role navigace při cestování.

Dopad této revoluce můžeme pozorovat na měnící se roli navigátora ve společnosti. Vztah mezi navigátorem a jeho komunitou odhaluje mnohé o vztahu jeho společnosti k přírodnímu světu. V mnoha společnostech existují kulturní vazby mezi dospělostí a schopností se orientovat. Mladí chlapci z australských domorodých kmenů se mají vydat na určitou cestu, což je jakási zkouška dospělosti. Osvojení orientačních schopností se považuje za obdobu získání životních zkušeností a dokazuje se tímto rituálním způsobem.

V Tichém oceánu měli navigátoři tradičně vyšší postavení ve společnosti, které nemělo daleko ke kněžím. Jejich znalosti se předávaly z otce na syna a byly žárlivě střeženy. V podobném duchu, jako je přísloví „mezi slepými jednooký králem“, si průkopničtí navigátoři zřejmě mohli vybrat svou roli, když dokázali uskutečňovat tyto cesty a někdy umožňovat i nové osídlení. Existuje legenda o Nana-Ulovi, který vedl obrovskou výpravu před tisíci lety z Tahiti na Havaj a později se stal prvním havajským králem.

Není nijak překvapivé, že na místech, jako je Arktida, kde je život křehký a příroda drsná, jakákoli schopnost zvyšující pravděpodobnost přežití zajišťuje lidem významné postavení ve společnosti. U Inuitů platí: „Dobrý navigátor je tiše uctíván a ten špatný jemně vysmíván.“

V naší průmyslové společnosti hrozí, že navigátor ztratí svou pozici přidělovanou těm, kdo měli tyto cenné schopnosti, a začne na něj být pohlíženo jen jako na uživatele přístrojů. Toto povolání často mizí, když se úloha navigace podle počítače stane součástí širší práce: v kokpitech letadel jsou stále piloti, kteří skutečně navigují, ale už se tam nenajde moc opravdových navigátorů.

Proč se orientovat podle přírody?

Orientace v přírodě patří mezi nejvzácnější umění na Zemi, které přesto ještě úplně nevymizelo. Máme tendenci ho vnímat primárně ve vztahu k našemu chápání způsobu, jakým se rané kultury dívaly na svět kolem sebe. Je cosi blahosklonného na moderním pohledu na to, jak se věci dělaly dříve. Často se setkáváme s postojem, že míra, do jaké byli naši dávní předci spojeni s přírodou, ukazuje na nedostatek sofistikovanosti. Tento přístup odráží zvláštní nemoc moderní doby. Považujeme svoji potřebu vést život, v němž nezbývá čas na rozjímání nad naším fyzickým prostředím, za nadřazenou. Přitom si často nedokážeme uvědomit, o co přicházíme. Historické zacházení s tématem přírodní navigace pomáhá současnému navigátorovi pochopit, co je možné, ale na to by se toto téma nemělo omezovat. Přírodní navigace nepatří do muzea.

Dalším způsobem, jak se přírodní navigace dochovala dodnes, jsou techniky přežití. Existuje několik málo knih na téma samotné orientace v přírodě a ty stovky knih o schopnosti přežít o těchto technikách pojednávají jen povrchně na několika stránkách. Přístup v tomto kontextu bývá téměř vždy nelítostně pragmatický, a to oprávněně. Slunce a hvězdy se používají k nalezení směru a hlubší porozumění tu není prioritou. Přežití je už ze své podstaty zoufalá a naléhavá záležitost. Tento přístup z nutnosti okleští všechno, co je na tomto předmětu fascinující. Experti na přežití nebudou trávit čas rozjímáním nad starověkým řeckým astronomem Hipparchosem nebo tajemným vztahem, který by mohl existovat mezi plážemi a Měsícem.

Přesto je největší nevýhodou filozofie přežití skutečnost, že nemá pro většinu výprav do přírody význam. Na každou situaci, v níž jde o přežití, připadá více než milion různých druhů cest, na nichž mohou jejich účastníci obohatit svůj zážitek z přírody vyšším pochopením okolního světa.

Někdy se tento předmět vyučuje jako série „triků“, ale vnímat hledání směru ve vztahu k přírodě tímto povrchním způsobem nás může okrást o příležitost se s ní skutečně spojit. Mezi hledáním směru a znalostí své polohy je jemný rozdíl – někdy dokážete najít směr s pomocí přírody během pár sekund, aniž byste nějak hlouběji pochopili přírodní svět. Pokud chcete znát svoji polohu, musíte zásadnějším způsobem pochopit svět, v němž se pohybujete. Pokud je cílem obohatit svůj zážitek, pak je důležitější pochopit, proč tyto metody fungují, než jenom být schopen je používat. To je rozhodující rozdíl mezi orientací kvůli přežití a orientací v přírodě.

Nutnost je síla, která utváří navigační metody. Tisíce let bylo tou největší potřebou větší bezpečí. Navigace byla vždy spojená s bezpečím. Můžeme to shrnout, že bezpečí zůstává hlavní prioritou na jakékoli cestě, ale neměli bychom ztrácet ze zřetele důvody jednotlivých cest. Cílem může být, abychom dorazili bezpečně do své destinace nebo si užívali komplikace při jejím hledání.

Znám takový starý vtip o tom, jak většina z nás jezdí celý život v oprýskaných nepohodlných křápech. Ta hrstka, která „uspěje“, jde a koupí si Rolls-Royce na zakázku, ale pak dá klíčky někomu jinému, aby si vychutnal tu jízdu. Když největší zábavou na cestě může být pochopení světa, v němž se pohybujeme, proč bychom to všechno přenechávali nějaké GPSce?

Dobrá zpráva je, že si nemusíte vybírat mezi bezpečím a zážitkem. Dnes už je možné mít od každého něco. Když se umíte orientovat v přírodě, můžete najít správný směr, aniž byste omezili svou bezpečnost. A pokud k tomu přistupujete zodpovědně, můžete ji dokonce ještě zvýšit.

Tohle všechno představuje nádherný paradox. Nové technologie nám umožňují znovu se spojit s přírodou takovým způsobem, jaký zřejmě nebyl před sto lety možný. Skutečnost, že máme nyní k dispozici navigační nástroje, nám může poskytnout příležitost si více všímat orientačních vodítek, která příroda nabízí. Můžeme věnovat větší pozornost pevnině či moři, nebi nebo větru, který cítíme na tváři, a nemusíme přitom nechávat své přístroje doma.

Lidé se běžně ptají, jestli je nutné umět se orientovat v přírodě. Jelikož je možné žít každodenní život bez znalosti tohoto pradávného umění, musím odpovědět ne. Nicméně je také pravda, že se v životě obejdeme i bez znalosti hudby, umění, dramatu a historie. Proto by možná lepší odpověď zněla, že je jedno, jestli jdete do trafiky, nebo se plavíte přes oceán. Orientace v přírodě vám může poskytnout unikátní pohled na svět kolem vás.

Orientace v přírodě je dovednost pro současnost i budoucnost. Ne pro minulost. Je to umění spíš pro chvíle, kdy jsme na tom dobře, než pro situace, kdy jsme v ohrožení života. Pro mnoho lidí to bude „klíč k rozluštění fascinujícího textu v bohaté knižnici Země“.

Příprava

Známé prostředí je základním kamenem všech prvotních navigačních zkušeností. Malé děti mají rády své rodiče a domov na dohled a uklidňuje je, když poznávají znaky, které jim pomáhají najít cestu. Když děti vyrostou, vzdálenost od domova a rodičů, která je jim ještě příjemná, je čím dál větší.

Jakmile dospějí, tento proces je tak niterný, že se málokdo zamýšlí nad tím, jak vlastně funguje. Ze znalosti okolí se vytvoří řada asociací. Většina z nich je logická a užitečná: když žijete na kopci, rychle si uvědomíte, že cesta domů nevede z kopce. Lidé však mají tendenci dělat i mylné závěry: například se můžeme domnívat, že město leží ve směru, kde vidíme v dáli pár budov. Ve skutečnosti ale leží opačným směrem. Orientace v přírodě je tudíž o efektivním kombinování pozorování a dedukce. Najít stopu ukazující směr není k ničemu dobré, když vás dovede ke špatnému závěru.

Všichni se učíme „číst“ své domácí prostředí jako sérii rozpoznatelných prvků v krajině, od těch uměle vytvořených, jako jsou obchody a křižovatky, až po širší přírodní vodítka, jako kterým směrem leží řeka. Nebýváme vnímaví k přírodním ani umělým orientačním prvkům, ale k tomu, co je užitečné. Máme tendenci automaticky přenést svou pozornost na to, co se zdá být tím nejúčinnějším klíčem, někdy na úkor pochopení těch ostatních. Někdo připisuje ztrátu domorodých navigačních metod na severní Aljašce příchodu umělých, ale velice účinných orientačních prvků v krajině, jako jsou rádiové stožáry, věže a další vysoké budovy. Toto tvrzení se objevilo, když se v roce 1990 úřady snažily strhnout několik velkých radarových staveb. Místní Inuité žádali, aby tam tyto stavby zůstaly, protože to byly užitečné orientační body, viditelné i na šedesát kilometrů. Takovou přizpůsobivost lze sledovat i ve zvířecí říši: včely hledají vzory, které znají, a je jim jedno, jestli jsou přírodní, nebo umělé.

To je tedy první systém cestování bez navigačních přístrojů: stačí se obeznámit s orientačními prvky v krajině a zapamatovat si, kde jsou vzhledem k sobě navzájem a k naší destinaci. Tato metoda má jen dvě vady. Jedné už jste si asi všimli.

Orientace podle prvků v krajině funguje jen na pevnině a jenom tehdy, pokud už tu oblast dobře znáte. Tou druhou vadou je, že naše vnímání okolního světa je subjektivní. Všichni si vytváříme svou jedinečnou paměťovou mapu krajiny, která se výrazně liší. Vzpomeňte si, kolikrát vám někdo radil cestu ve své čtvrti a myslel si, že vám to vysvětluje jako pro blbce: „…přejdete ten kopec, u těch borovic zahnete doleva a pak je to druhá ulice hned za tím domem s červenou střechou…“ Byla ta halda za vámi tím kopcem, nebo je teprve před vámi? Jsou to ty stromy, o kterých mluvil? Je ta střecha červená, nebo oranžová?

Existuje objektivní způsob, jak popsat místo, aniž byste ho znali. Musíte však použít nový způsob popisu míst. Ve skutečnosti je to docela nový jazyk.

Zkrocení konvencí

Každé místo na světě se dá popsat pomocí směru a vzdálenosti od jednoho známého bodu. Pokud to má fungovat, obě strany musejí vědět, kde tento známý bod leží, jak popsat směr a co zvolená jednotka vzdálenosti znamená. Jakmile jsou tato kritéria splněna, nemůžete se zmýlit. Funguje to. Převládající mezinárodní navigační jazyk popisuje polohu místa pomocí vzdálenosti na sever nebo na jih od rovníku (šířka) a na východ či západ od Greenwiche v Londýně (délka). Směr se popisuje tak, že se kruh všech možných směrů rozdělí na 360 stupňů a začne se na „severu“, což znamená „směrem k severnímu pólu“. Potom se postupuje ve směru hodinových ručiček po celém kruhu až na začátek. Tohle je nejrozšířenější způsob, jak popsat polohu a směr, ale není to univerzální systém. Řada muslimů chápe směr ve vztahu k Mekce a mnozí lidé uvažují ještě lokálněji. Například věta „Jdu nahoru do města…“ nemusí nutně znamenat na sever, ale třeba na jih.

Použití stupňů je běžná a užitečná konvence, ale v přírodě může působit chladně matematicky. Stupně se normálně měří přístroji, čemuž se tady úplně vyhneme, ale základní koncept je přírodní: deset stupňů je jednoduše jedna třicetišestina kruhu. Ať už to měříte sextantem, kompasem, nebo pěstí natažené ruky. Pěst natažené ruky představuje u nás všech zhruba deset stupňů, protože máme podobné tělesné proporce.

Konvence ohledně vzdálenosti jsou komplikovanější, protože prostředky, jimiž se měří, se dodnes u jednotlivých národů liší. Ale i tady můžeme hledat kořeny v přírodě. Slovo míle pochází z římského výrazu mille passus, který znamená tisíc kroků. A metr definovali Francouzi v roce 1791 jako jednu desetimiliontinu vzdálenosti od severního pólu k rovníku přes Paříž.

To všechno tvoří jazyk, jakousi zkratku pro sdělování směru a vzdálenosti. Žádná metoda zkratek není správnější než ty ostatní. Pokud vám připadá snazší probírat mezi přáteli směr vzhledem k místním orientačním prvkům a vyjadřovat vzdálenost pomocí ovoce, pak ani Royal Institute of Navigation nemůže říct, že je to špatně. Birmingham bude stát stále na tomtéž místě, ať jeho polohu popíšete jako 947 976 banánových délek od pošty směrem na The Hound and Fox, jako 162 kilometrů severozápadně od Londýna, nebo 52,5 stupně severně od rovníku a téměř dva stupně západně od Greenwiche. Pravda je, že většina lidí považuje druhé dvě metody za smysluplnější, a proto vznikly konvence. Konvence jsou jen jazyk, který vám má usnadnit život. Učit se nový jazyk je však často odstrašující, takže vám navigace může připadat jako něco cizího, i když řada jejích konceptů je přirozená a jednoduchá. To samé platí i v dalších oblastech, kde se vyvinuly konvence, jako třeba v astronomii.

Když se naučíte jména hvězd nazpaměť, nebudou potom o nic krásnější. Souhvězdí existují jen v naší fantazii, takže je čistě na vašem osobním rozhodnutí, zda přijmete konvenční názvy, nebo jim dáte své vlastní. Vezměte si hvězdu Kastor v souhvězdí Blíženců. Je to opravdu jen hvězda v souhvězdí? Nebo je to smrtelný syn Tyndarea, bratra Heleny Trojské? Je to šestihvězdný systém, který leží 52 světelných let od Země? Možná je to bobr, když je castor v řečtině i latině označení pro tohoto tvora. Znamená to tohle všechno a mnohem více. Záleží na zvoleném úhlu pohledu.

Jak to bývá u mnoha lidských dovedností, umění navigace se stalo vinou konvence záhadným oborem, což je škoda. Je to úžasný předmět, který má pro náš život velký význam. Byl by mnohem přístupnější, a tudíž možná i populárnější, kdyby nebyl tak zahalený v technickém jazyce. Většina toho, co se dnes s oblibou označuje jako „objevování“, má víc společného s navigací. Objevování si podmaňuje představivost mnoha lidí, protože ho vnímáme prostřednictvím silných obrazů a poutavého vyprávění. Umění, které tyto dobrodružné výpravy umožňuje, je navigace.

Kdykoli jsem v této knize použil zavedené konvence, bylo to tím, že dávají největší smysl, a ne proto, že vystihují krásu tohoto předmětu. Lidé orientující se podle přírody by se neměli zdráhat přeložit si tyto konvence do jazyka, který je jim příjemnější – ať jsou to banány, či cokoli jiného.

První fází orientace podle přírody je osvojení si pozorovacích schopností. První lekcí v této oblasti je, že pozorování není jen o očích. A i když to je o očích, je v tom víc, než co je na první pohled zřejmé.

Pocit napojení

Svět přírody je nudný. Na televizní obrazovce se před námi objeví další chlupatý tvor, zatímco zní monotónní mumlání vypravěče. Loď líně pluje po nekonečné modré vodě pod žhavým a nevýrazným sluncem. Posádka hraje karty a potí se únavou. Z okénka sledujeme míhající se jednotvárné stromy. Pak se náhle všechno změní.

Vzduch, který pronikl do auta úzkou mezírkou v okénku, s sebou přinesl nezaměnitelnou vůni moře; blížíte se k pobřeží a vaši mysl zaplavují dětské vzpomínky na výlety autem. Nostalgie vás nutí podívat se ven. Vracíte se ke vzpomínkám na písek, který vám skřípal mezi zuby, když jste jedli sendvič. Na chvíli se zahledíte do očí jelenovi. Vrátí vám pohled a poté uteče.

Uslyšíte cáknutí vody; přichází od přídě lodi, ale liší se od ostatních zvuků, které dělá voda. Běžíte s ostatními členy posádky dopředu a vidíte, jak si ve vlnách u přídě hraje sviňucha. Když se vrátíte zpátky, všimnete si albatrosa, který krouží vysoko nad lodí. Někdo vás varuje, že pokud toho ptáka nebudete respektovat, stihne vás strašlivá kletba.

Prsty nahmatáte dálkové ovládání, když si všimnete podivného tvaru na chlupatém pavoukovi, žlutého symbolu, přesýpacích hodin. Poznáte ten tvar a zastavíte pořad, než přepnete na jiný kanál. Ještě stihnete vyslechnout vypravěče, jak nadšeně drmolí o černé vdově a jejím jedu, který vás dokáže paralyzovat a udusit. Vysvětluje, že samička má po páření ve zvyku svého partnera zabít a sežrat. Zapálí se vám synapse. Vaše představivost začne pracovat. Příroda přestala být nudná.

Časový pres nás nutí ke škatulkování věcí, které vidíme kolem sebe, ale tento zvyk nás odstřihává od bohatých detailů v našem okolí. Jsme vůči nim méně vnímaví.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Orientace v přírodě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.