Bod tání

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.nakladatelstviplus.cz

www.albatrosmedia.cz

Martin Němec

Bod tání – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno mým dětem Magdaleně a Janovi

(Vlastně Madlence a Honzíkovi)

Rád bych poděkoval průběžným čtenářům svých textů, jejichž postřehy a podpora mi významně pomohly – Anitě Nedomové, Lucii Škorpové, Pavlu Smetákovi, Petru Špačkovi a samozřejmě Janě Němcové. Profesoru Petru A. Bílkovi za empatické korektury a přínosná setkání. Za trpělivou grafickou spolupráci Janu „Bizonovi“ Dvořákovi a Zdeňku Marešovi. Kryštofu Špidlovi za podněty a komentáře k některým povídkám.

Některé ryby, co chytil první den, byly tak veliké,

že je nemohl do člunu vytáhnout. Musel člun

stáhnout k nim dolu.

Dal Stivens – Kamenáč Bill a chrápající treska

Teď bude zase chudákovi lépe v létě; ale Bůh ví,

ona jako by neměla cit. Celou zimu jen v lehkém

šatu, bosa; vždyť pak krvavé stopy po ní zůstávaly

na sněhu, a ona jako by nic.

Božena Němcová – Babička

Litovala jsem, když jsem došla na poslední stránku. Nejradši bych prolezla těmi černými vytištěnými řádky, jako když prolézáte plotem, a usnula pod tím krásným velkým zeleným fíkovníkem.

Sylvia Plathová – Pod skleněným zvonem

Základy světa bezpečně spočívají na křídlech

pohádkové víly.

Francis Scott Fitzgerald – Velký Gatsby

Jako na počátku

Oheň praskal v nepravidelném rytmu a ozařoval tváře postav sedících kolem něj. Den se zvolna rozpouštěl v nastávající noci. Obloha nad západním horizontem byla zatím o poznání světlejší a vytvářela nachové pozadí, na kterém se rýsovaly siluety mohutných stromů kdesi na vzdáleném obzoru. Večer vlepoval jednotlivé stíny do herbáře tmy.

Okolo ohně seděli nehybně jako menhiry stařec, žena a muž středního věku, malá holčička a pes. Všichni mlčky zírali do plamenů. Muž hodil do ohně velké poleno a gejzír jisker zrušil hypnotický trans pětice párů nemrkajících, od kouře uslzených očí. Pes se ohlédl k temné kulise křoví a tiše zavrčel. První promluvil stařec. „Bylo to dávno, ještě před osvobozením… Právě jsem se oženil a vzápětí narukoval… Na horách byl tenkrát sníh a lidi se jezdili přes půl světa koupat do moří.“ Mluvil přerývaně, jako by ho některá slova bolela. „Koupat do moří,“ vydechla holčička s tenkýma rukama, tlustým copem a očima zvětšenýma ohněm a úžasem.

„Ano, v mořích se koupalo,“ řekl muž středního věku zasvěceně a zavrtal v ohni klackem. „A taky se tam lovily ryby,“ dodal a podíval se na ženu se zjevnou touhou po obdivu.

„Co ty o tom můžeš vědět,“ řekla ona s mdlým pohrdáním, které vzbuzovalo dojem, že by mohli být partneři. „Náhodou…“ pokusil se on zaprotestovat, ale starý muž s očima pohlcenýma plameny jako by ho neslyšel a pokračoval. „A jedlo se třikrát denně – tři večeře…“ Oči holčičky už zabíraly větší část jejího obličeje. „A v domech byly místnosti, kde se donekonečna křtili vodou věřící i bezvěrci…“ Stařec hleděl do ohně, jako by to vyprávěl jemu. „Křtili se každý den proudy vody s hlavou vztyčenou vzhůru, bez pokory…“ Odmlčel se a zíral do plamenů. „Někteří z nich dokonce teplou vodou,“ řekl po chvíli významně a poprvé se rozhlédl kolem, aby uviděl úžas ve tvářích té nesourodé společnosti. Nastalo dlouhé ticho, vyplněné jen praskáním dříví, stravovaného ohněm. Žena si odkašlala a obdařila starce nepravidelně ozubeným úsměvem. „Potkala jsem jako malá holka jednu slepou v lesích a ta říkala, že když ještě viděla, tak že viděla…“ Nervózně si odkašlala – nebyla zvyklá mluvit k lidem, kteří jí naslouchají. „Že viděla kříž ze železa, ne rezavýho, ale blýštivýho, jak se vznášel na nebi.“ Pes otočil mohutnou hlavu ke křoví, sklopil uši a krátce zakňučel. Obloha na západě modře potemněla a nad hlavami sedících se rozsvěcely první němé hvězdy. Muž středních let přikývl snaživě hlavou, ale nevěděl, co říct. Alespoň tedy klackem zašťoural v ohništi a rozvířil hejno jisker, které se vznesly, aby se na chvíli smísily s hvězdami. Blikající žluté světlušky rychle pohasly, zatímco jejich chladné sestry se zjevovaly neslyšně a nehybně, jedna za druhou, jako zapomenuté vzpomínky.

„Letadlo,“ řekl stařec. Dívka s copem na něj tázavě pohlédla, ostatní vážně přitakali, aniž tušili, co říká – zda reaguje na slova ženy, nebo jestli ho oheň nezavedl do jiného příběhu. Pes se prudce otočil a se štěkotem vyrazil do černého křoví. Muž středního věku stiskl klacek v dlani docela jinak a všichni, kromě starce, bázlivě upřeli zrak tím směrem.

„Nebo helikoptéra,“ řekl starý, aniž je vnímal. Holčička si přestala všímat psa i křoví a znovu zavěsila obrovské oči na vráskami přeškrtanou čáru starcových úst. (Vrásky jako jizvy a ústa jako jizva a jizvy jako vrásky…)

„He-li-kop-té-ra,“ zašeptala dívka neobratně s posvátnou hrůzou. Představila si obrovské zvíře se špičatou broučí hlavou, kterému se nedá utéct, které ji najde i ve skalních jeskyních, v bunkru nebo v dutině stromu. Pes se vrátil k ohni, oklepal se a lehl si s povzdechem na své místo. Žena a muž se zas dívali do ohně. Žena myslela na požár a muž na jeho hašení. „Měli bysme ho uhasit – je nás vidět zdaleka,“ řekl on a tázavě na ni pohlédl. Ona, aniž dokázala od plamenů odtrhnout lesknoucí se oči, řekla: „Kdo by nás asi tak uviděl?“ Zavál pomalý, ale ne slabý poryv chladného nočního vzduchu. Dívenka si tenkými prsty zakryla hubená ramena a rozechvěla se stejně jako neklidné větve stromů a keřů kolem.

„Bože, já už nevím, jak se jmenovala…“ řekl stařec nečekaně ohni. Pes si položil hlavu na vyzáblé tlapy, zavřel oči, ale hned je zas otevřel a sledoval muže, který z hromady dříví vytáhl mohutnou větev, hodil ji do ohně a pokradmu pohlédl na ženu. Ta souhlasně přikývla.

„Ochladilo se,“ řekl on a spokojeně usedl, tentokrát o kousek blíž k ní. Plameny ovinuly dřevo v klamně laskavém objetí a oheň vzápětí zaplál v až rozmařilé extázi. Dívenka s copem se přestala třást, svinula se do klubíčka a v okamžiku usnula. Žena vstala a přehodila přes její drobné křehké tělo děravou deku. Pak se přivinula k muži, který byl pro tu chvíli tak šťastný… Oba brzy usnuli. Pes se zvednutýma ušima ještě chvíli obezřetně bděl, ale pak se i jemu zavřely oči a on se tiše složil do neduživé trávy, plné popela. Stařec dál zíral do ohně a hledal v jeho žáru nedávno ztracené jméno dávno ztracené ženy. Když po dlouhé době konečně odtrhnul pohled od řeřavých uhlíků, které svítily do noci jako oči neochočených zvířat, zvedl nekonečnými desetiletími ztěžklou hlavu k nebi. Vzápětí se jeho ústa, podobná nezhojitelné jizvě, roztáhla do úsměvu a jeho oči se zvolna zalily vlažnými slzami. „Berenika,“ zašeptal s nesmírnou úlevou.

O něco později kolem vyhaslého ohniště, jako planety s nejasnou trajektorií kolem vyhaslého slunce, pluli ve spánku stařec, žena a muž středního věku, malá holčička a pes – každý z nich ponořen do hlubokého snu, každý z nich do jiného, každý z nich do svého. Nastalo naprosté a neprodyšné ticho. Obloha byla posetá hvězdami, jako na počátku.

Bod tání

„Smrt nastala někdy mezi půlnocí a druhou ranní,“ řekl vysoký muž se silnými brýlemi, v jejichž sklech se odrážela světla blikajících majáků a reflektorů policejních aut, když vyšel z domu a míjel podsaditého chlapa, stojícího na zápraží domu. „Víc budu vědět po pitvě,“ dodal a rozeběhl se k autu s koženou brašnou nad hlavou. Liják stále sílil.

„Po pitvě je každej generál,“ zabručel detektiv otráveně, protože mu déšť stékající z okraje promáčeného klobouku právě uhasil doutník. Buldočíma očima si prohlédl zmáčený nedopalek a znechuceně ho odhodil do keře rozkvetlých pelargonií vedle vchodu. Pak s povzdechem vešel do domu, odkud se ozývalo cvakání spouště fotoaparátu, synchronně doprovázené bílými záblesky.

Muž sedící na posteli přepnul program dálkovým ovladačem.

„… a představ si, že Viktor nás nechal sledovat a nafotit,“ řekla plačtivě do sluchátka bílého telefonu žena s citronově žlutými vlasy a jahodově rudými rty. „Ale dyť to byla jen nevinná večeře…“ rozeštkala se zoufale. „No, já vím, že ráno…“ Blondýna seděla na rohu stolu s překříženýma nohama, trčícíma malebně z kraťounké sukně s rozparkem. „Ale Sofi, když já je miluju oba…“

Přepnul.

„… dva v jednom – šampon a kondicionér – až do vyprodání všech zásob za akční ce…“

Přepnul.

„… libát, pro některé římskokatolické kněží, kteří vůbec netu…“

Přepnul.

„… čňák císařský, který v dospělosti mě…“

Přepnul.

„… síc říjen. Nejvíc ale porostou v listo…“

Přepnul.

„… padl na Piavě za první svě…“

Přepnul.

„… dění na intimních…“

Muž sedící na posteli vypnul dálkovým ovladačem televizi a otočil se k oknu, na které přes žaluzie a záclonu připevnil kolíčky na prádlo tmavou deku. Ostré slunce si našlo vždy nějakou skulinu, kudy do jeho ložnice prostrčilo hroty paprsků – své oslnivé tenké prsty, a tak na úplné zatemnění musel použít lepicí pásku na koberce. Teď byla v místnosti tma, jen lehce nasáklá světlem stojací lampy.

Nepršelo. Kapky nedopadaly na parapet a nevybubnovávaly tichý rytmus nostalgie. Nostalgie bez deště je cosi nepatřičného, jako barevná Casablanca nebo černobílý Disneyland… Nepršelo už dlouho. Místo nostalgie, kterou by déšť nabízel, opanoval jeho byt bezedný smutek. Déšť tiší bolavé duše, omývá je a hojí, ale nepršelo. Nepršelo už celé týdny a on se zvolna stával dobrovolným zajatcem svého bytu – trosečníkem na padesáti sedmi metrech jeho užitné plochy. Poslední dny pak trávil zejména na atolu rozestlané postele. Venku pralo bíložluté srpnové slunce, nebe bylo bezmračné a jednoznačné jako depilované tělo – nahá hladká obloha, jejíž modř byla kovově cizí. Nemohl vyjít z bytu, do světa opanovaného tím sebevědomým létem. Bál se, že by se v jeho náruči vypařil, že by roztál jako loňský sněhulák. Občas myslel na dívku, která bydlela v bytě o patro výš. Vlastně o ní přemýšlel poměrně často. Promítal si její podobu na vnitřní stranu víček zavřených očí a snažil se vybavit si co nejvíc detailů. Měla úplně kraťounké vlasy, patrně by byly kudrnaté, pokud by měly příležitost – takhle vytvářely jemnou zlatavou auru kolem její hlavy. Krátké vlasy zdůrazňovaly dlouhý krk, na kterém měla vytetovanou takovou jemnou rostlinku – zelený stvol s pár lístky, pnoucími se vzhůru téměř až k lalůčku levého ucha, jako kouzelná fazole, po které pohádkový Jack lezl do oblak (do země obrů). Obočí měla tak tenké a světlé, že téměř nebylo vidět a dodávalo její tváři malinko hermafroditní charakter, jak tomu bývá na některých renesančních obrazech – vzpomněl si na svá studia umělecké školy, na Leonardova Jana Křtitele a Annu Samotřetí, jejichž podoba je pohlavně tak nevyhraněná, tak neurčitá… Její rty měly neustále mírně pozvednuté koutky (na pravé straně víc, díky malé jizvě), což dohromady s jiskřivě zářivýma očima vzbuzovalo dojem trvalého pobavení – takové všudypřítomné ironie. Kdyby byl nějaký anděl trochu fracek a malinko pankáč…

A pak se pečlivě budovaný obraz v jeho hlavě roztál horkem jako maska z parafínu.

Už ani nevěděl, kolikátý den se vzbouzel s toužebným přáním, aby do nebe vplula flotila šedých mraků, které by přinesly déšť. Bylo bezvětří a jeho pomyslná jachta s prostěradlem namísto plachty trčela uprostřed suchého oceánu. Měl dojem, že nepršelo už celé týdny, snad měsíce a možná roky. Zůstat ležet v posteli uprostřed léta – to je už diagnóza, děsil se v duchu. A nikdo nevolá, nikdo ho nepotřebuje, nikdo nechce jeho obrazy ani grafické listy, nikdo s ním nechce mluvit. Pak si s mrazivým údivem uvědomil, že má už několik dnů vypnutý telefon… Mobil ležel na stolku před ním, téměř na dosah, jako mrtvý hmyz, jako živočich v hlubokém spánku, který nebyl zimní, ale letní. Chvíli ho bez pohnutí pozoroval. Připadal si jako strašák uprostřed pole přezrálého obilí – plechovky na klaccích jeho rukou se v bezvětří ani nepohnuly. Zůstával v posteli už víc než deset dnů. Zprvu sám sebe přesvědčoval, že má virózu, ale bez jejích příznaků to bylo nevěrohodné – dokonce i jako sebeklam.

Najednou v nekonečné dálce u dveří jeho bytu zazvonil zvonek. Otřásl se leknutím a zachvátil ho panický zmatek. Ponořil jednu a pak druhou bosou nohu do nedůvěryhodného prostoru mimo postel a váhavě došlápl na podlahu. Druhé, očekávané zazvonění bylo ještě hlasitější, jak se mu zdálo. Těžce raněné ticho trčelo ve vzduchu, nadvakrát rozervané tím zvukem. Vešel rychle do chodby. Tentokrát zvonek zařval jako Tyrannosaurus rex – třetí zvonění – začátek představení! Rozeběhl se ke dveřím bytu, jako by dobíhal noční tramvaj, které se nade dveřmi rozsvítilo signalizační světlo. Ne proto, že by byl tak zvědavý, kdo stojí za nimi, měl ale naléhavý pocit, že by počtvrté nesnesl zvuk zvonku, rozbíjející desetidenní ticho napadrť.

Právě se otáčela k odchodu, když se rozlétly dveře a stál v nich on. Vypadal unaveně, uštvaně, užasle a taky trochu komicky, ve velikých pestrobarevných trenýrkách, v tričku s logem Star Wars a výrazem Stana Laurela. Úsměvem (s jedním koutkem výš) zakryla touhu se rozesmát. „Dobrý den, neruším?“ řekla. Zíral na ni široce otevřenýma tmavýma očima a s pootevřenými ústy, ze kterých nedokázal vypravit ani odpověď na pozdrav. Dříve ho často potkávala na schodech nebo ve výtahu, ale poslední dobou se patrně míjeli – vlastně spíš měla dojem, že už několik dnů vůbec nevyšel z bytu. Na schodech byl vždy milý, takový plachý mužský s rozcuchanými vlasy, nedbalého, nikoliv zanedbaného zjevu. Ve výtahu se většinou choval trochu křečovitě – dělal, že si čte něco na mobilu, nebo se třikrát během dvou pater díval na hodinky – u obojího svrašťoval obočí a tvářil se jako velmi zaměstnaný člověk, který jistě něco neodkladného právě nestíhá. Jeho věk dokázala odhadnout jen stěží – něco kolem čtyřiceti – takové pozdní mládí. Líbil se jí a měla pocit, že se z jeho rozpaků dá vyčíst skrývaná sympatie vůči ní. Konečně vyplul nad hladinu své strnulosti, odkašlal si a řekl: „Dobrý den!“

Otevřel dveře a zíral na ni v doslova němém úžasu. Měla červenou pusu, netknutou rtěnkou, a v ruce hluboký talíř plný čerstvých třešní – souvislost těch dvou faktů byla zřejmá. „Dobrý den, neruším?“ řekla s úsměvem. Přelétla ho smavým pohledem a on si instinktivně přetáhl tričko přes trenýrky, jak jen to šlo (moc to nešlo). Líbila se mu od první chvíle – tedy ode dne, kdy se stěhovala do domu. Tehdy proti němu rázovala s horou krabic od banánů, opatřených Warholovým obrázkem a nápisem ChiquitA, plných knih. Otevřel a podržel jí dveře, ale než se dokopal k tomu, aby jí nabídl pomoc, prolétla s povážlivě se kývající věží banánovek v náruči kolem něj. „Díky,“ ozvalo se z krabice někde uprostřed. Pak se pravidelně potkávali ve výtahu (směrem vzhůru) nebo na schodech (směrem dolů). Několikrát se dokonce skrýval za dveřmi a čekal, až shora uslyší bouchnutí dveří jejího bytu, její veselé kroky, a pak jakoby náhodou vyšel ze svého bytu, zamykal a dělal, že si jí všiml na poslední chvíli. Věděl, že se v její přítomnosti chová nemožně – zvlášť ve výtahu, který má ten dar zrozpačitět spolu-přítomností v malém prostoru téměř kohokoliv. Byl z toho nešťastný a marně hledal způsob, jak to změnit. Dokonce si připravoval témata rozhovoru, která ho ve zdviži opouštěla a zrazovala na schodech. Když měl svůj den, pak mu konverzace vystačila až do mezaninu. Svůj den měl zřídkakdy. Teď stála ve dveřích jeho bytu a usmívala se na něj. Pokusil se taky usmát a vymanil se alespoň částečně ze strnulosti, kterou v něm tahle zvláštní dívka vzbuzovala. Odkašlal si a řekl: „Dobrý den!“

„Nedáte si pár třešní?“ řekla a jako by ho měla přesvědčit, že nejsou otrávené, jednu si dala do úst, stiskla zuby a jako že rozkošnicky odtrhla stopku. Její bílé zuby obtékala rudá šťáva jako v béčkovém Draculovi ze sedmdesátek. „Měla jsem strach, jestli nejste nemocnej – slyšela jsem už několik dní puštěnou televizi – to myslím docela je příznak choroby, ne?“ zasmála se mile. „Televizi,“ opakoval po ní stále ještě v zajetí své mnohadenní klauzury. „Nejsem nemocnej, teda jen trochu… Vlastně ne, mám dovolenou,“ blábolil zděšeně jako přistižený sváteční zloděj.

„Pozvete mě dál?“ zeptala se. On se opřel pravou rukou o futro dveří ve výšce její hlavy – to gesto mu připadalo dost výmluvné. „To bohužel dnes…“ Ona se mírně skrčila a prošla pod horizontálou jeho paže jako při nějaké hře, jako pod zataženou závorou (vlak je přece tak daleko, zdálo se jí). Talíř s třešněmi držela obřadně oběma rukama jako Salome. Otočil se bezradně a vešel za ní do svého bytu. Kolikrát si tuhle situaci představoval, a teď tu v trenýrkách zoufale koktá a uvnitř bytu je všechen ten nepořádek a nevzduch a náplastí s kolíčky přichycená deka na okně… A nádobí a spodní prádlo – obojí jen samé použité. „Mám tam ale strašnej nepo…“ řekl.

V bytě bylo šero – milosrdné, podle míry nepořádku, který kolem sebe rozeznávala. Trochu znejistěla, jestli tenhle její nedělní nápad nebyl scestný. Měla ráda intuitivní náhlá rozhodnutí a občas jich pak litovala – jizva v koutku úst se jí to po léta snažila připomínat (většinou marně). Otočila se a zkoumavě na něj pohlédla – nevypadal jako úchyl – spíš jako vyjevený kluk. A pak si uvědomila: „Nebojím se o sebe – bojím se o něj…“ Usmála se povzbudivě (kvůli němu i kvůli sobě) a pokračovala dál do nitra temného bytu. „Víte, jak dlouho už se tady v tom domě míjíme?“ zeptala se, kráčejíc chodbou k obývacímu pokoji.

„Tři měsíce a pět dnů,“ řekl zbrkle. „Asi tak přibližně,“ dodal hned překotně, zatímco ji somnambulicky následoval.

„A pět hodin a osmnáct minut?“ rozesmála se. „Asi tak přibližně,“ dodala vesele, ale ne zlomyslně. „Jé, to jsem si myslela, že ty naše byty jsou vlastně stejný. A proč tady máte takovou tmu?“ Nahlédla do místnosti, která byla obývákem i ložnicí a nedávno patrně epicentrem menšího výbuchu – pojem nepořádek mohl jen stěží vyjádřit chaotickou změť vyvrženého oblečení, zpřeházených knih a časopisů, špinavého nádobí a předmětů, které nebylo tak snadné identifikovat. „Asi jsem přišla pozdě…“ zablikalo výstražné světlo v její mysli.

„Mam tady strašnej nepo…“ zopakoval on defétisticky jako rozbitý záznamník. Nasadila zas bezstarostnou tvář. „Jedna moje známá uklízí, jen když se rozejde s partnerem – tohle vypadá na hodně trvalý vztah.“ Opět se dala do smíchu. Pak vycouvala ze dveří pokoje a vydala se ke kuchyňským – s talířem třešní v obou rukou jako porcelánovým volantem neexistujícího auta. Zkusil se taky zasmát – zašustil ale jen jako stažená kůže z hada. „Já zrovna žádnej…“ Než dokončil větu, stanula ve dveřích. „Já mám ale v kuchyni okno,“ řekla, než si všimla, že v místech, kde má být, visí abstraktní obraz – jakási variace na černou (taková Rhapsody in Black). Místnost byla chabě osvětlená zářivkou nad dřezem přeplněným nádobím.

„Vy malujete?“ otočila se k němu a tentokrát se opravdu lekla jeho očí, lesknoucích se jako slzy tekutého asfaltu. Chtěla talíř s třešněmi postavit na stůl, ale nebylo kam – všechna vhodná místa bez výjimky už byla obsazená špinavým nádobím. „Ano,“ řekl mdle. Do hrnku se zbytkem černé kávy na střeše stavby z nádobí, stojící vratce ve dřezu, dopadla s plesknutím veliká kapka. Dívka se podívala ke stropu přimhouřenýma očima, které si pomalu zvykaly na šero panující v místnosti. Další kapka se jí rozplácla o čelo. Také on za jejími zády pohlédl vzhůru a pak, v jakémsi skoro mystickém gestu, roztáhl paže s dlaněmi vzhůru. „Déšť,“ vydechl užasle. „Pršííí,“ zašeptal a zaklonil hlavu. Na obličej se slastně přivřenýma očima dopadala jedna kapka za druhou, voda stékala po jeho horké tváři, ze stropu padaly jednotlivé kapky, kterých stále přibývalo. Dívka se náhle divoce rozesmála a on se na ni překvapeně podíval. Vrazila mu do mokrých dlaní talíř s třešněmi a rozeběhla se ke dveřím. „Dřez! Můj dřez! Myla jsem ty třešně a zapomněla zavřít vodu! Já se strašně… To snad není pravda! Vrátím se hned, až… Sakra! Ještě že jste malíř… Ach jo! Nezlobte se, prosím…“ zněl její vzdalující se hlas. Pak se dveře bytu zabouchly. S nechápavým výrazem stál v kuchyni zatemněné obrazem (který byl před týdnem přece tak barevný). V rukou držel talíř plný rudých třešní, které omývala ze stropu kapající voda – lesknoucí se plody ve světle zářivky žhnuly jako rubíny. Dlouho tak stál v temném tichu místnosti, narušovaném jen houstnoucím kapáním vody, s nelítostným spalujícím světlem uvnitř sama sebe. Stál tam, zapomenutý sám sebou, jako by si od sebe někam odskočil, jako by v sobě zabloudil. Když po dlouhé době poprvé zazvonila, vypadl mu talíř z rukou, s řinčením se proměnil v ostré střepy a třešně se rozkutálely po podlaze do všech stran. Probral se ze strnulé nepřítomnosti a pomalu se vydal ke dveřím na chodbu. Bosýma nohama mechanicky našlapoval ve střepech porcelánu a drtil jimi kuličky třešní – šťáva z jejich dužiny a krev z drobných řezných ran se nerozeznatelně mísily. Červené stopy jeho chodidel ale nevedly ke dveřím bytu, rezonujícím boucháním a drnčením zvonku – kráčel chodbou k obývacímu pokoji. Vešel do místnosti a mechanickou chůzí došel k zatemněnému oknu. Zvonek zněl nepřetržitě – celý byt se proměnil ve zvonici kostela o Bílé sobotě, v hasičské auto přijíždějící s ječící sirénou k požáru uvnitř jeho hlavy. Nehybně stál před černým obdélníkem na stěně, děsivým jako padací dveře pod šibenicí, jako azbestová záplata na šestém kruhu pekla. Cítil žhavé magma, které se za matnou černí ukrývalo, a věděl, že se v té letní lávě může rozpustit, roztát, anebo shořet jako popsaný list papíru politý benzinem. Věděl, že může v tom nekonečném letním dnu bez podzimů a nocí hořet navždy. Zvonek zmlknul a on v nastalém tichu prudkým škubnutím strhl závěs z okna.

Seděla u okna o patro výš a hleděla ven na rozsvěcující se lampy a okna domů v nastalém večeru. Světla byla rozřezaná ostrými a třpytivými nitkami deště. Rodící se noc byla poškrábaná pršením a zněla díky němu jako tisíckrát hraný vinyl bez hudby. Ulice voněla až sem, do třetího patra, jako uhašené ohniště. Pršelo. Kapky dopadaly na parapet a vybubnovávaly tichý rytmus nostalgie. Pak se ozval ještě jeden zvuk – bylo jím nesmělé zaklepání na dveře. Dívka se otočila od jednoho ťukání ke druhému a usmála se (pravým koutkem úst trochu víc). Zelená rostlinka na jejím krku se zdála v tu chvíli mírně povyrůst.

O patro níž proudilo oknem do prázdného bytu pulsující vedro a světlo nikdy nehasnoucího letního slunce.

Šňůra s prádlem

Věšela prádlo v podzimním větrném dni. Vyndávala z proutěného koše kusy oblečení a z kapsy zástěry barevné kolíčky, kterými ho zručně přichytávala na šňůru napnutou mezi dvěma stromy. Oba javory ve větru šuměly zubatým listím, které už nebylo jen zelené, ale pomalu proměňovalo barvy v teplé odstíny od okrově zlaté a žluté až po ohnivě červenou. Občas se některý z těch pestrých listů pustil větévky, jíž se do té chvíle křečovitě držel, a v krátké extázi se proletěl chladným vzduchem. Aaach…

Stromy, prádlo i žena, která ho věšela, vrhaly dlouhé kontrastní stíny do unavené trávy. Ostré a šikmé sluneční světlo chvílemi zastínil šedobílý mrak prolétající oblohou. To v tom lepším případě.

Už několikrát za poslední týden se stalo, že sbírala prádlo druhý den mírně namrzlé a skládala ho pak do koše neochotné a nepoddajné. Nastávala rána, kdy se v trávě jiskřila jinovatka. Ve vycházejícím slunci a větrem vymeteném vzduchu se nepatrné krystalky ledu třpytily jako hvězdy. Galaxie mezi dvěma javory, protnutá horizontálou šňůry na prádlo.

Každý den mu rozestlávala postel, ale v jeho pokoji nezatápěla. Dřevo bylo teď drahé a příslib nečekaného návratu přece jen málo pravděpodobný. Cíchy, usušené větrem vanoucím od hor a šikmým sluncem, omamně voněly. Někdy si je při tom věčném převlékání polštářů a peřin na chvíli přiložila k obličeji, přivřela oči a vdechovala do bavlny vetkané slunce a vítr.

Dnes měla už od probuzení pocit úzkosti a rozhodla se, ostatně jako vždy, odehnat ho činorodou prací. Obstarala ve chlévě krávu, kterou přivezl celý rozesmátý asi před rokem na vojenském náklaďáku odněkud z těch svých cest. Vzpomněla si, jak se ji bála podojit – nikdy to nedělala a neuměla. Musela se naučit mnohému, co nikdy nedělala a neuměla. Mléko té krávy, i když nebylo úplně bílé, mělo velmi dobrou chuť, pokud mohla posoudit. Dnes ji tedy rutinně podojila a poplácala po vydutém boku s mapou, na které temně hnědé kontinenty obtékají bílá moře a oceány. Mléko odnesla do sklepa, z něj pak na ošatce přenesla do kuchyně produkty na přípravu oběda – kukuřici, mouku z kukuřice, cibuli, tuřín a trochu slaniny. Uvařila pro dva jako obvykle a jako obvykle nesnědla ani polovinu. Když umyla a uklidila nádobí, téměř na svůj ranní pocit zapomněla. Usedla na zápraží do béžového sedadla, vyndaného z nepojízdného auta, které rezivělo na louce za stodolou, a četla si knihu o historii. Kolem třetí hodiny ale zas po nebi pomalu a bezhlesně přelétalo to obrovské těleso, které vypadalo jako matně šedá včelí plástev. Na dvacet minut zastínilo dům i krajinu, kam až dohlédla, kromě oranžových a růžových vrcholků hor. Tam už byl sníh, v němž se odráželo slunce. Ranní úzkostné pocity se vrátily. S povzdechem založila knihu jeho měsíc starým, třicetkrát přečteným dopisem, vešla do domu a pustila se do praní. Praní prádla na staré valše ji uklidňovalo. Měla pocit, že pere všechnu špínu posledních nevyzpytatelných roků a že s tou špínou a mydlinami mizí v odtoku vany i její pochyby a osamělost.

Právě na šňůru věšela svou zamilovanou modrou sukni, když za zády uslyšela vrtulník přistávající na heliportu mezi kůlnou a stodolou. Vítr, posílený teď vrtulí helikoptéry, rozevlál prádlo v divokém tanci. Košile, kalhoty, trička i její modrá sukně se zmítaly, jako by byly navlečeny na neviditelných tanečnících. Jejich zbrkle divoké pohyby jí připomněly příběh, o kterém před časem četla. Ve středověkém Štrasburku žena jménem Troffea v roce patnáct set dvanáct, jestli si dobře pamatuje, začala tančit na náměstí a nemohla přestat. Jejím nechtěným tancem se jako epidemií nakazily desítky a posléze stovky lidí. Nešťastníci tancovali na veřejných prostranstvích a v domech dnem i nocí po celé týdny a měsíce. Někteří z nich umírali vyčerpáním, a přece ostatní nemohli přestat, nedokázali se zastavit – tančili bez hudby a slitování vlastní tanec smrti… Bylo to vlastně dost podobné událostem před sedmnácti lety, jak si teď uvědomila.

Hluk motoru utichl a listy vrtule se zpomalovaly, až se přestaly točit docela. Prádlo zvolna dotančilo, splasklo, košile jen bezradně rozhodily rukávy, sukně visela zplihle jako stažená kůže modrého zvířete. Nastalo výhružné bezvětří. Krátce se otočila a uviděla z vrtulníku vystupovat dva muže. Jeden byl oblečený ve tmavém obleku a druhý v šedozelené polní uniformě. Polkla naprázdno. „Ještěneještěneještěne,“ odříkala v duchu mateřskou mantru. Zavřela oči zarudlými víčky a odvrátila se od přicházejících mužů ke šňůře s prádlem. Na písčité cestě se ozývaly stále se trochu zpomalující, a přece nezadržitelně se přibližující kroky těch dvou. Vyndala z koše poslední košili – jeho košili. Sněhobílá košile jí v rukou náhle ztěžkla. Byla stále těžší a těžší – sotva ji dokázala zvednout… Připevnila ji ke šňůře už čtyřmi kolíčky, aby ji vůbec udržely, a vyndávala další a další. Šnůra na prádlo se napnula jako tětiva luku. Kroky za jejími zády se zastavily.

Vypravěč (Vlak do Budapešti)

Krajina za oknem jedoucího vlaku připomíná hrubě sestříhaný film. Rychlé záběry rozostřeného křoví a stromů se střídají s celky pomalu švenkovaných vesnic a městeček, vyprahlých polí, nevzhledných předměstí s kdysi funkčními stavbami, tonoucími teď v mořích plevelu, a statických sekvencí některých nádraží. Film se někdy dokonce přetrhne – to když vlak vjede do tunelu.

Díky své profesi jezdím vlakem poměrně často a na rozdíl od ostatních dopravních prostředků i rád. Jízda vlakem má v sobě cosi ze starých časů – stejně jako poštovní známka, dýmka, kurděje, globus nebo dochvilnost. Tratě vlaků jsou tak odlišné od silnic – vedou jinými cípy světa, neuzurpují vše na dosah a drží se kolejí, které tepou pod vahou vlakové soupravy jako dvě synchronní ocelová srdce.

Ten starý muž přistoupil v Bratislavě, nahlédl do kupé, ve kterém jsem seděl, pozdravil a zeptal se, jestli je v něm volno. Vzhlédl jsem od rozečtené knihy, nedbale pozdravil, neopětoval jsem jeho úsměv a pokynul jen gestem ruky k protějšímu dvousedadlu. Chvíli trochu bezradně stál, než jsem netrpělivě řekl: „No prosím.“ Pak teprve smekl, usedl ke dveřím naproti, tašku položil na sedadlo vedle sebe a na ni obřadně odložil klobouk. Než jsem se otočil k oknu, všiml jsem si, že je dobře oblečený, včetně pěkné vycházkové hůlky přírodní barvy, kterou opřel do rohu kupé.

Rád cestuji sám (jako většina samotářů), rád sedím ve směru jízdy u okna (jako většina cestujících), rád si čtu (jako většina čtenářů), pak odložím knihu založenou jízdenkou na stolek, stoupnu si, protáhnu si záda a pozoruji proměnlivou krajinu za oknem. A to všechno se dělá nejlépe, když je člověk sám. Ne snad, že by něčí přítomnost tyhle prosté úkony znemožňovala, ale jak to jen říct – není to ono. Při protahování máte dojem, že vás spolucestující pozoruje, takže periferně pozorujete vy jeho, zmocní se vás pocit, že se z věčně ohnutého hřbetu vaší knihy snaží rozluštit její název a že se vůbec všelijak nevhodně plete do vašeho soukromí. Jednou jsem si dokonce na cestu do Drážďan koupil celé kupé pro sebe, ale těch otrávených obličejů, které se s monotónním dotazem střídaly ve dveřích jako v celou na orloji… Později jsem došel k jednodušší a méně nákladné praxi – vytipoval jsem si spoje, data a časy, kdy cestuje nejméně lidí, a výsledek byl poměrně uspokojivý. Tentokrát se ale protahování mého hřbetu i titul na tom knižním staly věcí veřejnou… No, řekněme sdílenou. Co naplat?

Otočil jsem se k oknu a nechával se střídavě oslnit podvečerním oranžovým sluncem, které stále zapadalo a vycházelo podle měnící se výšky horizontu – chovalo se jako štěně, které si chce užít poslední okamžiky dne – probleskovalo mezi černými kmeny stromů nebo jejich větvemi – kulaté oranžové štěně, nebo spíš míček, se kterým si hraje… Podoba neznámého muže se ale každou chvíli odrazila ve skle, jako by mě okukoval zvenku, jako by levitoval za oknem a ujížděl zároveň s vlakem, jako by mi neodbytně připomínal svou přítomnost. Zívl jsem do dlaně, pootočil hlavu a úkosem na něj pohlédl. Ke svému překvapení a navzdory předpojatosti jsem zjistil, že jeho tvář pod ustupujícími šedivými vlasy je vlastně výrazně příjemná. Připomínal mi někoho blízkého – někoho blízkého ze vzdálených časů. Měl blankytně modré oči, vyšisované snad nesčetnými letními dny, a vrásky vyryté možná mnohou bezesnou nocí. A měl tenký knírek, jako R. A. Dvorský. To jen potvrdilo mou domněnku o vazbě vlaků k dávným časům – starý muž s prvorepublikovým knírkem přece nepoletí letadlem, a už vůbec vás nepředjede na motorce… Zaregistroval patrně, že se na něj dívám, a znovu, tentokrát opatrněji, se usmál. Hleděli jsme teď na sebe zpříma – své bleděmodré oči nesklopil ani jimi neuhnul a to, zároveň s určitým kouzlem, které vyzařoval, mě přimělo porušit svůj roky hýčkaný zvyk mlčení v dopravních prostředcích.

„Jedete daleko?“ zeptal jsem se.

„Jedu do Budapešti,“ řekl rozvážně.

Nastala pauza vyplněná pravidelným rytmem kol a kolejí.

„To máme společnou cestu. Já jedu taky do Budapešti,“ řekl jsem trochu hloupě, považuje tím náš dialog za ukončený. Otočil jsem se k oknu – oranžový kotouč zmizel, krajina zvážněla a nastavila tvář blížícímu se večeru.

„Jestli si chcete číst, tak si rozsviťte,“ řekl a já pokrčil rameny.

„Četl jsem celou cestu a už mě bolí oči, záleží jen na vás.“

„To asi čtete něco poutavého, jestli jedete už z Prahy?“ řekl bez náznaku konverzačního klišé.

„Povídky,“ řekl jsem, rozhodnutý nevydat tajemství knižního titulu tak snadno.

„Já už číst nemůžu. Mám silný šedý zákal,“ řekl věcně. „Svět se mi změnil v jakousi stínohru.“

„To mě moc mrzí…“ začal jsem váhavě, ale on pokračoval. „Někdy za slunného dne nebo při silné žárovce si s lupou přečtu stránku nebo dvě z Villierse de l’Isle-Adama,“ odmlčel se krátce. „Jeho krev vřela v jejích cévách a jeho tepny bušily zas krví její,“ zarecitoval se zavřenýma očima trochu pateticky a rozesmál se. „To mé čtení je trochu klamné, když znám většinu těch textů zpaměti… Četl jste ho?“ Zavrtěl jsem odmítavě hlavou, odkašlal si a přiznal se, že ne. Pokýval hlavou a jakoby pro sebe řekl spěšně: „Jistě, jistě.“ Na pár vteřin se zahleděl k oknu, za kterým zřetelně ubývalo světla, a pak mnohem veseleji dodal: „Ale vidím hodně věcí, které se staly už dávno, a ty vidím čím dál ostřeji,“ zasmál se tentokrát překvapivě hlasitě. Moje strohá odpověď ohledně názvu knihy mě teď, ve světle jeho šerosvitu, trochu škrábala v krku.

„Čtu povídky o lásce… ruské, vlastně i sovětské.“ Odkašlal jsem si a dotkl se prstem knihy na stolku před sebou.

„Opravdu?“ řekl se zájmem. Teprve nyní jsem si začal uvědomovat, co je na přímém pohledu starého muže tak odzbrojujícího – je jednosměrný. Proto neuhýbá očima – jeho postižení mu sice brání dobře vidět (zevnitř), ale pro ostatní (zvenku) není vůbec patrné, takže je matoucí. Pochopil jsem, že se od první chvíle, kdy vstoupil do kupé, orientoval spíš podle mého hlasu. Jeho vyšisované oči hleděly do předpokládaného prostoru kupé na pravděpodobného spolucestujícího – snad jen na jeho siluetu. Oči starce byly krásné a nevidoucí, jako oči na křídlech babočky nebo na ocasních perech páva.

A pak řekl něco, co jsem znal jen z dětství a z filmu. „Jestli chcete, budu vám vyprávět taky jeden příběh… o lásce,“ dodal s úsměvem, který pokaždé doprovázel i pohyb tenkého knírku. Jeho hlas nebyl v nejmenším podbízivý, byl to hlas známý, a přitom vzácný – byl to hlas vypravěče. Moje předsudky ohledně samotářského cestování vzaly za své a soumračná chvíle se otevřela jako kniha – kniha psaná Braillovým písmem.

„Povídejte, prosím,“ řekl jsem.

„V Budapešti jsem byl poprvé před více než šedesáti lety. Bylo to v říjnu devatenáct set padesát šest – přijel jsem tam studovat folkloristiku. Folklor podzimu toho roku ale spočíval ve střelbě do demonstrantů a věšení kolaborantů na lucerny… A také v lásce na celý život – to jsem ale tenkrát nevěděl. V kulisách trýznivých událostí se odehrál neskutečný, absurdní a nádherný příběh dvou zamilovaných. Láska si nevybírá podle mapy ani kalendáře, není jen květnová – rodí se, jak víme, i za časů cholery…“

Přikývl jsem snaživě, ale než jsem si stačil uvědomit, že mé gesto je patrně neviditelné, pokračoval on dál tím vlídným hlasem.

„Zamiloval jsem se do své učitelky maďarštiny stejně divoce a nečekaně, jako vzplála tehdejší občanská vzpoura – dokonce i ve stejnou chvíli. Byla to opětovaná láska, nasvícená jako antické drama nesčetnými požáry za hřmění kulometů a děl. Láska sebestředná, díky níž jsme nevnímali ani pád pětadvacetimetrového Stalina, kterému vzbouřenci plynovými hořáky uřezali bronzové nohy, ani dva dny poté krev na dlažbě před parlamentem. Objímali jsme se mezi vlajkami s vystřiženým komunistickým Rákosiho znakem a kruhovými otvory v každé z nich jsme pozorovali oblačné podzimní nebe, černý kouř z hořících domů a střelbou vyplašené ptáky. Tančili jsme v minovém poli té chvíle jako omámení a zdálo se nám, že všichni ti ranění a mrtví nám provolávají slávu. V den druhé, zdrcující invaze sovětské armády, čtvrtého listopadu, jsme se milovali ve vypůjčeném bytě její kamarádky a pak se dívali z okna na město – připadalo nám, že hoří na naši počest… Láska se ráda rouhá – je pohanského rodu. Nezná empatii – zná jen samu sebe – opájí se vlastní existencí a k utrpení okolí je lhostejná. Vždyť bývá lhostejná i k tomu, které sama přináší… Pak Mariana odjela za svou babičkou na venkov a já se vrátil do Prahy.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bod tání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.