PENZIOPOLIS

© Jiří Vogl, Petr Mano, 2019

Illustrations © Milan Starý, 2019

© 65. pole, 2019

ISBN 978-80-88268-15-4 (tisk)

ISBN 978-80-88268-22-2 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-23-9 (MOBI)

OBSAH

PŘEDMLUVA

DOPIS JIŘÍHO VOGLA JOSEFU RYBÁKOVI

DOPIS PETRA MANO JIŘÍMU VOGLOVI

EDIČNÍ POZNÁMKA

LITERATURA

PŘEDMLUVA

V roce 1968 se na pultech československých knihkupectví objevila próza Kouzelný proutek od Josefa Rybáka. Autor v ní krom jiného vzpomíná na své písecké dětství, na život ve městě, které bylo součástí rakousko-uherské monarchie, na válku i na vyhlášení republiky, po němž odešel do Úřadu pro péči o válečné poškozence v Bratislavě a později do Prahy, aby tam působil v komunistickém tisku.

Jde o dílo poplatné době, tendenční, zcela vyhovující stranické ideologii a plné floskulí. Od autora knihy Vyprávění o Juliu Fučíkovi a budoucího předsedy Svazu českých spisovatelů se sotva dalo čekat něco víc. Přesto si kniha našla své čtenáře, a když si ji při jedné návštěvě Prahy zakoupil další písecký rodák a Rybákův vrstevník Jiří Vogl, žijící od roku 1939 ve Švédsku, vyvolalo v něm vyprávění o městě jeho mládí potřebu přidat k němu svůj díl.

Z Voglova textu lze rozeznat, že se ti dva znali, snad se po určitou dobu i přátelili, ale zároveň je patrné, že jejich vazby byly Voglovým odchodem zpřetrhány. Ostatně nesourodější dvojici aby pohledal! Zatímco Jiří Vogl pocházel z dobře zavedené, liberální židovské rodiny klenotníků a hodinářů, Josef Rybák patřil k městské chudině. Narodil se v rodině košíkáře a posluhovačky a spolu s dalšími šesti sourozenci přežíval v prachbídných malých kvelbech, sloužících zároveň za dílnu, prádelnu, ložnici i krám. Mnohdy doma neměli ani na chleba – natož na boty.

A stejně tak i později! Úspěšný švédský optik, který viděl půlku světa, na komunistickou diktaturu hleděl jistě s despektem – a na druhé straně kulturní aparátčík, pravověrný stranický kádr. Ani se nedivím, jestli Voglovy vzpomínky nechal ležet ve spodním šuplíku s plným vědomím – a neuznal je za hodné odpovědi. Stačilo málo a mohly skončit v odpadkovém koši.

Naštěstí nějakou dobrou duši po „sametovém převratu“ napadlo poslat kompletní dopis do písecké knihovny, odkud se mi po dvaceti letech víceméně náhodou dostala do rukou ofocená kopie, a mně bylo okamžitě jasné, že by neměl skončit v zapomnění. Když už pro nic jiného, tak pro chápavé a lehce úsměvné popsání života mnoha podivínských figurek místní židovské minority, za první republiky v Písku celkem početné. A co víc! Po určité době jsem se rozhodl odpovědět Jiřímu Voglovi sám, místo Josefa Rybáka.

Za zmínku stojí, že nad stránkami, jež jsem přes rok smolil v pokoji u stolu, mne rušily staré, krchlavé, věčně hartusící pendlovky, zakoupené před více jak sto dvaceti lety mým pradědou právě u Voglů v Široké ulici (dávno před tím, než tam stoupenci antiocha Hitlera nechali napsat přes celý výklad JUDISCHES GESCHAFT). Podle známého starožitníka mají značnou hodnotu. Jenom škoda, že je můj děda, domácí kutil, vyndal kdysi ze zdobné skříně a přemístil do rakvi podobného futrálu natřeného černým emailem.

Když se po více jak sto letech stroj rozbil, nemohl jsem v celém Písku sehnat nikoho, kdo by ho uměl opravit. Až hospodský Karel mi jednou v Plátnu u zastrčeného stolu ukázal vetchého, stařičkého hodináře, který polámané kolečko vyrobil doma na koleni, a pendlovky jdou opět jako dřív! Jen v nich občas krapet hrkne, případně odbijí o hodinu víc či míň. Nejspíš proto, abych si snad nezačal myslit, že jdou věci v řadě za sebou, jak nás učili ve škole, a že všechno je, jak má být.

Petr Mano

DOPIS JIŘÍHO VOGLA JOSEFU RYBÁKOVI

Milý příteli,

před několika lety za pobytu v Praze jsem si koupil tvůj Kouzelný proutek. Děkuji ti a závidím ti. Závidím ti, že jsi napsal tak krásnou knížku. Tví lidičky v Písku jsou tak líbezní jako krajinka od Zerzavého. Kdybych já to byl býval sepsal – což neumím – tak by to bylo spíš jízlivé pastorále jako Zvonokosy. Jsemť osoba pochybovačná a o tvých figurkách vím věci, které by neměly být zapomenuty. Snad jsem se to naučil od svého otce, který se chudák plahočil po městě o jedné noze – ta druhá zůstala v prostoru Asiago-Rovereto – a měl vztek na lidi, kteří kulhali; snad si myslil, že se po něm opičí. Tak volal za panem Eggertem, obchod zbraněmi, střelivem a rybářskými potřebami: „Pajdo, quo vadis!“ Taky toho Grubra osvětového nemohl ani cítit. Nechtěl, abych se kamarádil s klukem Šveců, kteří bydlili ve sklepě na Táborce. Ne proto, že jeho táta nic nedělal jsa legionářem, jen říkal lidem bratře. A ne proto, že jeho máma byla fabrička a musila si chudák přivydělávat, ale proto, že Švec kulhal.

Naproti našemu krámu byl Niko Pečarič, vlastní vinice na ostrově Vis-Lissa. Niko byl vznešený a ona voněla a jejich syn si s námi nesměl hrát. Podnik vedl Karlíček s ohromným pórovitým frňákem a nalíval básníku Heydukovi a jeho pobočníku Frantovi Kolářů čtvrtky dalmatského. Heyduk mne někdy škydlal pod bradou, což bylo lepší, než kdyby mne škydlal Franta; ten totiž otevíral a zavíral Heydukovi příklopec, když tam v průjezdě čurali za vraty. Kromě jejich čurání tam byly voňavé sudy od vína a pak natěrač Vorel. Na italské frontě odnesl mého zraněného tátu do bezpečí. Na dvoře běhaly krysy zvíci koček a my je s Otou Vorlů chytali z pavlače na udici jako ryby. Ota byl tak trochu mytoman a tvrdil, že holky Saxlů jsou špionky, a my je sledovali. Stal se pak kulturním a Krškovým příručím a taky měl něco s paní H., a tak to s ním šlo dolů. Jeho bratr si zamykal svůj pokojík, protože tam vyráběl staré drahocenné italské madony, pro které si přijížděl bohatý pán z Prahy automobilem. S ním a s Otou jsem poprvé v životě jel automobilem (na Ptáčkovnu). Ta cihelna patřila panu Reichmannovi, který mne taky škydlal pod bradou a měl dceru Mařenku, která si vzala doktora Glázra. Ona byla macatá a on měl na každém prstě briliant. Glázrů byli bohatí a jednou za války šla matka se mnou jim ohlásit, že jejich syn byl na srbské frontě lehce zraněn (otec to psal), asi s nadějí na trochu mouky. Seděli na zahradě a paní Glázrová dala manželovi příkaz dát mé matce růže. Když už jich bylo příliš, tak vzkřikla: „Moric! Dost!“ Ostatně vyprávěla teta Kamila, že paní Glázrová měla potíže s dějepisem. Lidi říkali něco na trhu – třeba o tom Przemyślu – a něco jiného stálo v Prágr Tágblatu. A tak když jednou četla takhle přes cvikr ten Prager Tagblatt, tak zvolala: „Du Moric, jsou Rusi naši?“

V našem krámě se scházely, či spíše míjely různé notability; sedly si do proutěného křesla přesně ve svou hodinu a celkem nic neřekly. Ostatně by jim otec neodpověděl. Tak třeba pan vrchní aktuár Netušil se psem Papíkem. (Ten se mi odvděčil: v březnu 1939 mi dal nový pas a řekl: Zmizte!) Chodil k nám profesor Křemen (otec pro něj sbíral stříbrné denáry, když je sedláci vyorali) a ruská hraběnka, která kouřila otcovy egyptky. Najednou omdlela a zjistilo se, že už týden nic nejedla a zaháněla hlad těmi egyptkami. Pixa, o kterém ty píšeš, byl stálým hostem. Jednou to na něj přišlo, popadl mne v krámě do náručí a hodil na ulici právě před koně. Moc ho to mrzelo, a tak balancoval na zábradlí kamenného mostu a neslušně mluvil. Nebo Rudolf Skall, výčep lihovin. Ten také byl stále polovožralý a otec tvrdil, že to je jediný vožralý žid v dějinách, nebo aspoň v Písku. Otec byl neznaboh a nevěděl, že král David byl zřejmě podroušený, když skládal Dvořákovi libreto Písní biblických. O Noemovi, který, jak známo, se zlil pod obraz boží, nemluvě.

Mezi místními souvěrci bylo více originálů než – statisticky – mezi ostatními. Gerson Roubíček, totiž syn té firmy, zvaný „naše Hugo“, si koupil pragovku a jezdil s tím tak pomalu, že jsme za ním běhali řvouce: „Žid jede, žid jede!“ Paní Roubíčková neuměla pořádně česky – a německy také ne – a říkala služce: „Máry, jděte k mladýmu pánovi, zatopte ho a vymeťte ho!“ Když už jsme na tom Velkém náměstí, tak vedle Gersona Roubíčka byl Špitz, také výčep lihovin. Spáchal sebevraždu, což mne vedlo k tomu, kolportovat po městě: „Jel fúnus a na něm visel Špic.“ A ještě dnes, když jede pohřební auto, tak se moc dívám, zda na těch stříbrných andělech nevisí nějaký Špic.

Vedle Špitzů, už vlastně v Mostecké ulici, byla hospoda a v prvním patře byl krejčí Hloucha. Jeho dva kluci byli tak trochu zaostalí, pročež ten jeden se stal filmovým a kulturním pracovníkem. V roce 1945 mi v hotelu Palace předváděl filmové herečky jako na hospodářské výstavě.

Středem moci a nádhery byla ovšem radnice. Sídlil v ní po převratě myslím pan Ferda, také on výčep lihovin. Byl zvolen pro svůj mohutný plnovous a mohutnou moudrost, snad také proto, že mu patřila papírna. Současně byl přednostou židovské náboženské obce, kombinace, která svědčí o skutečném demokratickém smýšlení obyvatelstva.

Ačkoliv pissoir na nádvoří radnice jsem pilně frekventoval, tak jsem se jako kluk odvážil do prvního patra jen jednou. Čeští králové v pravém oleji a v nadpřirozené velikosti se zasmušile dívali starostovi do dveří, okny té podivné renesanční budovy bylo vidět zbytky gotického hradu a vše vonělo staletými záznamy a sladem. (Sladovna, zmíněný pissoir, muzeum a myslím i dobrovolní hasiči krášlili hradní nádvoří.) Kustod pan Weber byl vzorným správcem zajímavých muzeálních sbírek. Malý, mlčenlivý človíček s ohromnou šišatou hlavou, kterou odkázal Národnímu muzeu. Na ulici jsme ho obdivovali a přáli jsme si mít ohromné šišaté hlavy. Ostatně už tehdy jsem byl lokální patriot a pobouřilo mne, že tu palici neodkázal muzeu píseckému.

Posledně jsem obřadně pozdravil ty české krále asi v roce 1950, kdy jsem byl přijat Tedou Pechouškem, předsedou národního výboru, čili po meči následníkem purkmistra Ferdy. Místo mohutné pompy mne pozval na koflík kávy a místo mohutného plnovousu byl neoholen. Byli jsme vždy kamarádi, protože Teda, než se stal purkmistrem, spravoval v otcově dílně budíky, a ani ne moc dobře. Za to mu táta ani ne dobře platil.

Účelem mé návštěvy bylo darování zděděného domu městu. Darovací listina byla vyhotovena a Teda řekl: „A teď ještě ty prachy.“ Já na to: „No, já za to přece nic nechci.“ A on: „My nemůžeme přijmout dar, na kterém tkví dluh, ty musíš napřed vyplatit tu hypotéku!“ Tolik peněz já neměl, a tak jsem se nestal mecenášem.

Po Ferdovi vládl jiný starosta, jehož jméno jsem ale zapomněl. Za jeho neblahé vlády bylo strženo empírové tmavozelené okresní hejtmanství a nahrazeno obludou dnešní spořitelny. Vyprávím to jen proto, že modelem těch dvou poloválcovitých výrůstků na budově stála ňadra paní purkmistrové. Obě věže radnice byly zakončeny zlatými vorlíčky, věnovanými prý klempířem – či lépe panem továrníkem – Šmídem z Heydukovy ulice. Za jásotu lidu i mého (já při tom byl) vylezl po převratu Šmíd na věž a orlíčka slavně srazil. Náš lid je nejen demokratický, ale i shovívavý: vbrzku věnoval Šmíd věžím české stříbrné lvíčky a začal nosit sokolský odznak.

Ještě se vrátíme na náměstí a na korzo. Tam se vracím v myšlenkách stejně často jako vyobcovaný Řek na athénskou agoru. My jsme bydlili Na Bakalářích naproti děkanskému chrámu v druhém patře a měli společnou pavlač a záchod s rodinou Kalenských, která sestávala z mnoha dcer a z jednoho syna, který byl velebníčkem. Zabavoval klukům ve škole bufalobilky a kliftonky, když je četli v hodině náboženství, a donášel mi toho štosy. Já to zas prodával klukům zpátky. Několikrát jsem mu ministroval a musím říci, že v děkanském chrámu měli lepší víno než u Pečaričů. Několikrát denně kráčel marciálně po dřevěné pavlači kolem naší kuchyně na záchod a zpět. Jeho povolání určili rodiče, sám by určitě zvolil něco jiného a snad jako tichý vzdor mne krmil hostiemi. Z pavlače bylo vidět k Pepíkům, kde jednou stříhali koberce ukořistěné u pana Kafky, krátké a střižní zboží, při drancování. Také bylo vidět – a snad ještě je – břidlicovou střechu grandhotelu Dvořáček, recte Otava, ve které se skvěl nápis GRANDHOTEL U ARCIVÉVODY FRANTIŠKA FERDINANDA. Ten nápis přežil mnohé zeměpány, protože je ho vidět jen z druhého patra domu Na Bakalářích čp. 42 (nejsem si jist, snad se musí jít k okénku Kalenských záchodu). Asi je teď odstraněn a nahrazen jiným, aby nerušil vrtulníky. Ze záchodu bylo lze pozorovat ventilačním otvorem v podlaze zadnici, ohromnou bílou zadnici vznešené dámy z prvního patra. Byla to první dámská zadnice mého života a ještě dnes mi dává traumatické denní sny. Dali tam potom pod ten otvor v podlaze plachtu, nevím, zda kvůli mně, nebo kvůli velebníčkovi Kalenskému.

V domě, kde Pepíci stříhali koberce měšťáků, aby je dostali do své jizby, měl své holičství lazebník Student. Byl u něho na učení pitomeček Leo Fröhlich, a když jednou pořezal zákazníka, tak běhal po městě hledaje svého šéfa a řval: „Pane šéf, tečé krév!“ Šéf byl na rybách. Zato doktor Fröhlich byl obětavý doktor chudých. Nikdo s ním U Zlatého kola nechtěl hrát mariáš, protože sotva začali, tak někdo pro něj přišel a on jenom řekl: „Zase se nějaká baba nemůže uprdnout,“ a šel. Otec hrál raději s kapelníkem Bláhou od jedenáctých, o kterém se říkalo, že jeho dcera ušoustala bubeníka, a s panem Mautnerem. Ten měl zřejmě jakousi urologickou nesnáz, protože otec každou hodinu mu musil poklepat na rameno, řka: „Pane Mautner, dou se vyčurat!“ Když táta zapomněl, tak se pan Mautner počural. Když o tom mluvíme, tak se musím zmínit také o holičství páně Čiháka v domě U Raka vedle radnice. Bylo naší zábavou zařvat do bleděmodrého vchodu do oficíny: „Čihák, holič u Raka!“ Snad to nebylo jen kvůli této neslušnosti, že Čihák svůj établissement přestěhoval a otec mu pro nový lokál dodal velké elektrické hodiny, snad první v Písku. Jelikož elektrická síť města nebyla synchronizovaná, tak hodiny musily mít divný systém, a sice každou pátou minutu to ve stroji hrozně zachrochtalo. Tak hrozně, že holiči se lekli a zákazníka pořezali. Při osmihodinovém pracovním dnu a dvou holičích bylo brzo obyvatelstvo města po meči pořezáno asi jako dítka Izraele na pahorku Aralot.

Dostávám se k dvěma námětům, jednak elektrická síť města, jednak technické nadání naší rodiny. Dovídám se z časopisu Český mechanik a optik z roku 1887, že u příležitosti návštěvy Jeho Milosti císaře a krále byl Písek slavnostně osvětlen dvanácti lampami obloukovými systému Křižíkova, jejichž dynamo bylo poháněno lokomobilou. Zřejmě se elektrárna „pod skálou“ stala teprve později chloubou města, a pro nás kluky obsahovala víc mystiky jak atomový reaktor. Dědeček byl jedním z prvních, co instalovali v obchodě elektřinu, což mu prý bylo vytýkáno klerikálními kruhy jako nepřístojné pokrokářství. Chlouba města byla pak narušena, když síť byla napojena na Mydlovary – jihočeské elektrárny poháněné lignitem. Místo 110 voltů jsme dostali 220 voltů a odpor proti centralizaci, lokální vlastenectví a hrůza před obětmi střídavého proudu se zmocnily města. Pan Zach, elektrikář, byl zvyklý zkoušet proud dvěma prsty, což ve mně budilo respekt a lákalo k následování (ale nikdy jsem se neodvážil). Když tak učinil s 220 volty, tak byl na fleku mrtvý. Zda byl veden zvykem, nebo žalem nad ztrátou elektrické samostatnosti, to se neví.

Už tehdy jsem poznal význam berylia pro techniku a s klukem Povolných (jeho otec také vyráběl likéry – kdo to všechno vypil, když alkoholici byli jen Rudolf Skall, zlatník Pixa a dědečkův kočí Pták, to je záhada) a elektrolýzou jsme z berylů, krásných žlutohnědých krystalů z živcového lomu (byly to beryly?), chtěli vyrábět berylium. Mělo to za následek spálené vedení a krátké spojení v celé čtvrti.

Naše rodina byla pro vynálezy a pokroky a metou každého strýce bylo něco vyrábět. Snad to byl duch doby. Strýc Ludvík produkoval pro dámy v Brně podprsenky (strýc Hugo tvrdil, že teta Madranka dala vyvrtat do kabiny, kde bral míru, otvory, aby mohla kontrolovat, jak tu míru bere), zmíněný Hugo vyráběl na Dobříši svěráky a tlumiče do aut a strýc Ota ozdobné tkanice v Chicagu. U dědečka Josefa se to grundérství nezdařilo a vedlo ke značným finančním obtížím. On totiž vyráběl – nebo spíše chtěl vyrábět – digitální hodiny. Kola sám frézoval ze švestkového dřeva. Když mi bylo asi třináct, tak jsem v dílně sestavil elektrické hodiny. Šly perfektně, ale pozpátku a dvakrát tak rychle. Ta kombinace způsobila, že jen já věděl, kolik je hodin.

Měli jsme dílnu naproti krámu, přes Jungmannovu ulici v barokním domě pana Jůna, který měl ohromný rudý plnovous, větší jak Barbarossa. Byl mystický a s nikým nemluvil. Říkalo se o něm, že je to sudeťák. Otec vyprávěl, že když jednou šel platit činži, tak pan Jůn lezl pomocí lan a sekyrky po šikmo postavených almarách. Trénoval alpinistiku. V té dílně jsem strávil mnoho času spolu s hodinářem Pechouškem a Dindou. Ten tvrdil, že pochází z francouzské hraběcí rodiny Rohanů, ačkoli jeho otec byl městským zahradníkem. Teda Pechoušek se stal šlechticem svým způsobem o dvacet let později. Tam jsem vyráběl fotoaparáty, voltmetry a krystalové přijímače. I krystaly jsem k nim dělal a dostal z toho otravu olovem. Tím skončila moje první kariéra co vynálezce a já se věnoval dívkám. Ještě se musím pochlubit vynálezem wankelmotoru. Táta mne poslal k panu Vedamovi, který byl strojnickým geniem města; opravoval totiž auta a mlátičky, a vypadal tudíž se svým vlajícím černým plnovousem jako vynálezce ve Verneově románu. Podíval se na výkres a řekl: „To je hezké na papíře, ale nebude to nikdy těsnit.“ Kdyby se konstruktéři u BMW také zeptali pana Vedama, tak by bývali ušetřili miliony jako já.

Pan Vedam založil první a poslední otavskou paroplavební společnost, jejíž flota pozůstávala z šedivě natřené, asi deset metrů dlouhé lodi s motorem z auta uprostřed a s ručně vykovaným šroubem. Na každé straně sedělo pět vyděšených matek, křečovitě držících svá pacholátka. Loď trafikovala velice důležitou linii restaurace U Smetáků – Čertova strouha. Když jsem si jednu neděli vybrečel tuto dobrodružnou jízdu, tak loď narazila na úskalí uprostřed řeky. Vedam se vztýčil do svých dvou metrů a zřejmě snil o tom, jak při zvucích Britannia Rules the Wawes klesá v pozoru se svou lodí do hlubin jako kapitán Titaniku. Vznikla šílená panika, ženy ječely a dítka brečela, což vzbudilo pana Vedama z denního snu a on odvážně skočil do vody, která mu šla po kolena. Tím se dramaticky změnil výtlak lodi a ta mu i s tím řvoucím obsahem ujela.

Jelikož pan Vedam co do délky, objemu a vzezření se také podobal Krakonošovi, tak hrál zbrojnoše či něco podobného ve filmu Zvíkovský rarášek se Sašou Myškovou v úloze raráška. Byl to mohutný film, za který by se Eisenstein nemusil stydět (dle mínění pana Vedama a Saši). Měl jen jednu chybu. Pan Vedam coby zbrojnoš v patnáctém století hrál celý film s brýlemi na nose.

Nějak jsem se vzdálil od technické důmyslnosti naší rodiny. Jak každý ví, nacházel se náš krám v Jungmannově ulici v domě pana Fantla, krátké zboží, specialita šedivé reformní kalhotky, exponované přímo na zdi domu. Francouz by řekl quelle délicatesse, ale já, když jsem šel kolem, tak jsem se cudně díval přes ulici na módní zboží pana Antonína Dvořáka. Kromě toho jsem nemusil říci rukulíbám majestátní paní Fantlové a nemusil obdivovat jejich slepého poslintaného bernardýna, který se podobal paní Fantlové a naopak.

V našem krámu bylo přirozeně tisíce hodin, všechny v chodu, čímž vzniklo nezapomenutelné akustické pozadí. Pendlovky, dřeváky, kukačky, ankrovky, cylindrovky, roskopky (ty s lokomotivou), ba i v nějakém šupleti špindlovky. Králem byl regulátor, podle kterého se všechny hodiny řídily. Skříň regulátoru šla od stropu na zem a v ní se kompenzované kyvadlo pohybovalo se vznešenou důstojností přes emailový štít s nápisem: Emil Vogl v Praze. To byl pradědeček, který ten orloj vlastnoručně vyrobil. Šel přesně, rok bez natažení a nikdy se nezastavil. Jenom když se něco hrozného mělo stát. To se regulátor zastavil a nešel, až neštěstí pominulo. Proto se zastavil počátkem března 1939 a já balil. V září 1945 jsem našel jen jeho stroj, zneuctěný jako modla pominulého božstva, v tom, co zbylo z našeho krámu. Prosil jsem, zda si to mohu vzít nebo koupit. Bylo to ale spojeno se složitým úředním řízením, jehož jsem nebyl mocen. Snad jsem ani nechtěl.

Není vlastním účelem tohoto psaní líčit osudy a příhody naší rodiny. Ostatně je to nemožné kvůli paní Saxlové. Všechny rodinné papíry byly po celou válku zahrabány ve sklepě u Krásů. Když se to pak vyhrabalo, tak mi otec předal kufírek jako nějakou relikvii. V roce 1945 bylo letecké spojení se Švédskem i železnice dosti nejistá, a tak jsem dal kufírek obsahující minulost rodiny do úschovy paní Saxlové z Nádražní třídy. A paní Saxlová to tři roky později z nějakého důvodu všechno spálila. Vím jen, že pocházíme z Votic. Ovšem podle dynamického strýce Huga jakási prababička byla nucena se zapomenout s jakýmsi členem rodu habsburského. Dokazoval to velkou smyslností (aspoň svojí), vzrůstem a velkým habsburským dolním rtem. Tuto story jsem slyšel tak často a o tolika rodinách, že věřím, že panovnická rodina se věnovala svým národům výhradně tímto příjemným způsobem. Na druhé straně je dlužno dodat, že strýc Hugo se stal na stará kolena biskupem či něčím podobným u presbyteriánů (v Chicagu), a když ti ho vyobcovali, tak u Christian Science. A biskup nelže. Jak jsem již vyprávěl, měl výrobu na Dobříši a úspěšný prodej nástrojů v Praze. Na radu jasnovidce Kálmana přestěhoval včas podnik do Chicaga a tam vyráběl každý desátý svěrák světa. Vím toho o něm mnoho, většinou nemravné nebo nepřístojné historky. Byl mým rádcem a vzorem. – Do sedadla své Praga Lady vestavěl hydrauliku, takže přední sedadla se nenápadně proměnila v postel, aniž to slečna zpozorovala. Když šel do Tatrovky prodávat své tlumiče, tak si na to koupil bílé punčochy sudeťácké, protože tam byli samí nacisti. Nevím, jak je pozdravil. Tlumiče prodal. Nechci ale dále zostouzet naši rodinu a raději budu vyprávět o dobrém příteli naší rodiny, o panu Krásovi.

Prodával šicí stroje značky Lada po celé Šumavě, a když si trochu pomohl, tak automobily Laurin & Klement. To se přestěhoval z Chelčického ulice na Pražskou. Byl to tvrdý chléb, jezdit po stezkách autem do Volar, na Královské Stachy, do Volyně. V té době nebylo benzínových pump, benzín se kupoval na flašky v drogeriích, oktan byl neznámá veličina. S šofírováním měl pan Krása určité potíže a tvrdil, že venkovské babky ovládají umění mu skočit pod vůz, jen aby mohly vymáhat bolestné. Ani drůbež nebyla zvyklá na setkání s motorovým vozidlem, a tak u Krásů byla často hostina, kde paní domu křepce pobíhala mezi hosty nabízeje: „Poroučejte, baštěte!“

Pan Krása byl šprýmař z náruživosti, a ne z náhodnosti jako ostatní měštěnínové. Když v sokolovně byl maškarní ples, tak koupil u otce spoustu jabloneckých prstýnků po pěti korunách, ale v luxusním pouzdře a dal si vytisknout vizitky „Rodriguez Gonzales – majitel diamantových polí“. Svůj úctyhodný břich si ještě přicpal a v národním kroji Buffalo Billa odměňoval plesající dámy za každou příchylnost diamantovým prstenem. Příštího dne měl otec nesnáze je přesvědčit, že to je šmejd, když mu to chtěly prodávat zpět.

Jednou si pan Krása vzal do hlavy, že sní purkmistrovi lososa. Totiž z moci privilegia daného asi tak Přemyslem Otakarem II. měl purkmistr právo na prvního lososa. Na jaře, když odešly ledy, stáli chlapi na jezu mezi elektrárnou a Drátovským mlýnem a číhali na lososa. Víc jak toho prvního, když vůbec nějakého, sotva dostali. Zdařilo se, a tak paní Krásová v bílé zástěrce křepce pobízela hosty: „Poroučejte, baštěte!“ Prasklo to a pan Krása podle téhož privilegia byl odsouzen k pokutě čtvrt hřivny stříbra. Bylo obtížné tu valutu přepočítat na koruny; on zaplatil a řekl: „Ale sežral jsem mu ho!“ Mluvě o sežrání. Na Malém náměstí vedle Hlaváčkova a pak vašeho lahůdkářství bylo řeznictví pana Pixy, který měl tak trochu divného syna Gustava. Bavilo nás zařvat do jeho úzkého krámku: „Gusta sežral kocoura!“ Pak nás kvůli tomu honil Pixa s řeznickým nožem kolem „štátule“ (morového sloupu) uprostřed náměstí, až ho panenka Maria a ti svatí kolem přiměli k rozvaze. Pokřižoval se, odplivl a zařval: „Blbci!“ a klidně a důstojně odcházel do svého kvelbu.

Tento dopis jsem začal psát asi před čtrnácti lety. Zjišťuji ale, že na dopis je to příliš dlouhé, na knížku příliš krátké, nepodložené a nemá to páteře, děje ani osnovy. Jako kompozice u profesora Šebánka na Státní vyšší reálce Dra Adolfa Heyduka by to neobstálo. Ty personáže, které tak hbitě ostuzuji (názor právní) – ve skutečnosti se ale klaním jejich originalitě a švejkovskému důmyslu – mne mohou žalovat. Již nyní mne pronásledují, či spíše sledují jako hudební doprovod v nevhodných a nepředvídaných okamžicích. Někdy přijdou jako ti bezzubí kostlivci, kteří si v noci přišli pro své zuby (které jsem skrýval ve škatuli od bot pod postelí). Ostatně na mne nemohou. Ti mrtví – vím, de mortuis nil nisi bene – ať jsou rádi, že někdo zaznamenal jejich činy, a ti živí – každá podobnost se skutečnými událostmi je čirá náhoda – budou po chvíli jistě šťastni, že jsou předmětem a podnětem vědeckého pojednání. Ne, chyba. Libého blábolení, selanky v zahradní restauraci, sedmikrásky jsou rozstříknuté mezi kvetoucími jabloněmi, po třetím pivu a olomouckých syrečkách. A abych se vyhnul žalovatelným faktům, lžu a budu lhát, budu si vymýšlet. Odmítnu použít záznamů, fotografií, matriky, protokolů stráže bezpečnosti a katastrálního úřadu. Nemám ani plán královského města Písku. Věřím svým lžím a pochybuji o svých pravdách. Nerozeznám básně okurky v láku pravdy v sudě před Brucknerovým hokynářstvím, nevím, co je perla a co je zrnko rýže v lahvi skryté v otcově pokladně. Jsem syt exaktních věd a vzdávám se nepříjemných pravd, jen abych z pololží a z touhy utkal zábavný kobereček všem. Se non è vero, è buono trovato.

Vedle řezníka Pixy byla restaurace pana Jelínka, jehož vnučka se malebně jmenovala Libuše Stromská. Chodila se mnou do školy a na němčinu a francouzštinu ke slečně Kohnové. Tajně a velice jsem ji miloval. Jednou jsme šli spolu na věž, ne však za tím účelem, jak si lze představit, nýbrž abychom vyzkoumali věžní tajuplnosti, obdivovali se ohromným zvonům a studovali mechaniku věžních hodin. Vládl tam písecký Quasimodo, hlásný Procházka. Každou noc krásně troubil co hodinu:

Počet tónů označených „H“ udával, kolik je hodin. V poledne si po dlouhatánském laně vytahoval nahoru oběd, který mu babka vložila do košíku na konci lana.

Nějaké ježibaby pozorovaly mne a Libuši, když jsme procházeli tou gotickou brankou do věže, protože když jsme byli zase dole, tak tam stál můj táta a pod tlakem veřejného mínění mi dal pár facek. Čímž mne upozornil na to, co jsem tam mezi netopýřím trusem a staletým prachem měl dělat. Kolem kostela to vždycky vonělo. Na podzim pukajícími, jako čerstvě nalakovanými kaštany, na jaře tisíci květy. A na Boží hod kadidlem a výstřely ostrostřelců. Mám mlhavý vjem jarní pohody, děkana Pixy nesoucího monstranci ve výši očí (jak mohl při tom jít po těch kočičích hlavách?) pod rudým baldachýnem, nádhery ornátů kněžstva, okresního hejtmana Kendíka, svíčkových bab a svatých koz a tak trochu podvyživených členů tělocvičné jednoty Orel. Musím se pochvalně zmínit o sboru dobrovolných hasičů a o krásném cechu řeznickém. Nejsem si jist, zda legionáři se vždy zúčastnili procesí, které důstojně se plazilo městem za libého jarního soumraku a zvuků zvonů. Ve všech oknech bez rozdílu náboženského a politického přesvědčení plály svíčky. Ostatně byl Drlíčov masívně klerikální a obchodníci v Jungmannově třídě byli názoru, že taková svíčka nemůže škodit, hlavně na obratu. Tolerance byla bez tolerance, vždyť v předvečer dlouhého dne, po bohoslužbě v synagoze obsadila židovská náboženská obec korzo na Velkém rynku a ostatní občané se uctivě přestěhovali na korzo na straně radniční. Jen Čeští bratří byli trochu výbojní. Prý pan zlatník Weber veda průvod na Jana Husa praštil fanglí stejně militantního katolíka po hlavě. Ten prapor byl v barvách anarchistů, černý s rudým kalichem. Weber byl nejen zlatníkem, ale i továrníkem. Ve své dílně vedle mydláře Novotného vyráběl grandle, podivuhodný to šperk, kde kolem žlutohnědého jeleního zubu jsou seskupeny zlaté dubové listy. Studenti lesnické školy, zvaní lesáci, byli stejně oblíbení jako obávaní ctitelé píseckých paní a dívek a dar grandle byl projevem zvláštní přízně dámy. Někteří lesáci shromáždili celý jelení chrup. Když se kopaly nové kanály na prostranství kolem děkanského chrámu, kde před dvěma sty let byl morový hřbitov, tak na haldách vykopané země leželo sta lebek a kostí. Jsa již tehdy osoba podnikavá, vyrval jsem těm lebkám zuby z dásní a tezauroval v krabici od bot – až budu velký, tak budu z nich vyrábět grandle jako pan Weber. Máňa našla ten hrůzný poklad pod mou postelí a prohlásila, že kostlivci si v noci pro své zuby přijdou. Týdny jsem nespal.

Určitě se ještě vrátíme do malého parčíku a ke Lvu. Půjdeme do biáku k Malkusům a na pivo k Zeleným. Biograf v budově bývalé pošty voní stále ještě koňskou močí, jelikož je to bývalá stáj. Hrají Metropolis v několika epochách. U Zelených s nápisem U Města Prahy voní moč člověčí a dobré pivo. Paní Zelená měla největší ňadra vůbec a syn se stal něčím velikým, ačkoli prskal. Dáme si kmínku U Weinerů. Snad nám přidají čerstvě vyrobená cukrlátka, a když ne, tak znám konkurenta, pana Čadka hned vedle. Snad zhlídneme plachého lyrika Richarda Weinera, neujdeme ale Lvu, který se pitomě dívá ze svého vysokého podstavce (aby se na něj nedalo vylézt). Musí tam nehnutě stát kvůli padlým u Melegnana a Solferina. Podrobnosti jsou neznámé, protože jakýsi vlastenec zacementoval německou část nápisu. Ale had, elegantně se vinoucí kolem noh a hýždí Lva – aniž by mu vadil – představuje určitě království italské a Viktora Emmanuela, v kterémžto případě je Lev Rakousko a František Josef. Ví o tom Písek?

Nevím nic nepřístojného o faře, ačkoli jsem farským žebřiňákem jezdil sklízet brambory a dostal z toho revma. Nevím nic o podivném krejčíku Hommerovi a nic zajímavého o kupci Rýglovi, jehož fenka Hera leží napříč dveřmi, aby zabránila zákazníkům vyrušovat pana Rýgla, který právě šlechtí své lovecké pušky. V závanech franckovky, petroleje, syrečků a povidel pomáhám Heře chytat mouchy a sním o jízdě v proutěném sidecaru motocyklu, který trůní vprostřed krámu. A ještě dnes toužím po oříškovém dortu od cukráře Václava Aleše naproti. Jistě nestojí na jeho náhrobku u Svaté Trojice, že vyráběl nejlepší dorty světa. Asi to sám nevěděl.

Kostelní ulice nebyla zvlášť napínavá. Snad proto, že jsem nenaslouchal klepům v elektrickém mandlu vedle Alšů. Vím jen, že tam na dvoře bydlili dva nábožní kluci Sovů, kteří měli obtíže s velebníčkem při zpovědi. Velebníček na nich totiž vymáhal hříchy, snad z důvodů morálních, výchovných, nebo jen tak ze zvědavosti. Jak může ale desetiletý kluk zhřešit? Tak jsem jim pomáhal vymýšlet si hříchy a jako vědeckou literaturu jsem použil desatero. Nevím, jak to dopadlo, když kluci tvrdili zpovědníkovi, že zesmilnili.

Pak už tam byl jen nožíř Fric, malinký krámek Noskův a za rohem na Malém náměstí papírník Thorovský. Všichni byli sokolové a Nosek mne v sokole učil nejapné vlastenecké písně. Ty je dlužno pěti s vypnutou hrudí, jíž jsou slibovány rány čepelem v případě, že se odrodí. Do téhož zpěvníku patří „Lví silou, vzletem sokolím kupředu kráčejme a drahé vlasti v oběti své síly snášejme!“ Horst Wesselý to asi kopíroval.

Asi 1927 koupil otec ten sokolí holubník od pana Šlechty. (Ten, co byl tak spořivý, že sám maloval vodovody.) Paní Šlechtová byla myslím učitelkou, a protože jejich syn byl můj kamarád, tak mne také vychovávala (po katechetovi Kalenském). Otec zmodernizoval náš nový byt, takže plnil i dnešní požadavky; měli jsme dokonce koupelnu a já zvláštní vchod. Prý to byla bývalá radnice a ve sklepě byl velký kvádr, který kryl vchod do tajné chodby, která ústila za hradbami města.

Na druhé straně ulice bylo senzační panoráma pana Kříže: ve velké zašeřené místnosti byl instalován kruhovitý přístroj z drahocenného dřeva a asi tak dvacet zákazníků mohlo sedět kolem a dívat se do okulárů na prosvětlené plastické obrazy. Cinklo to a nový obraz se zjevil. Program byl týdně měněn: Turkestánem, toulka Římem a to nejlepší – tajemství pařížských salonův. Ani to nestačilo na živobytí, pan Kříž musil mít také čistírnu obleků. Křížů se tam přestěhovali z Floriánského náměstí, kde Křížovo panoráma bylo v domě „u hníd“, což v tomto případě byly dvě malinké babky jménem Porges. Bože, kdo dnes ví, co je panoráma a co je hnída? Snad to ví ten svatý Florián, barokně pokroucený a prošpikovaný šípy pohanů. Nevadí mu to, usmívá se, neboť má za sebou Univerzitu (totiž restauraci toho jména a myslím tehdy ústředí Strany). Nebo se usmívá při pohledu na prodejní program pana Faschingbauera, zvěřina, ryby a ptactvo, umělecky a zdařeně namalovaný na skleněném portálu podniku. Také pan Faschingbauer měl plnovous, ale spíše typu Koburg. Byl proto předsedou správní rady měšťanského pivovaru, kterému jaksi patřily všechny hospody, kde se ten měšťanský mok čepoval.

Už tehdy chtěly úřady zachránit národ před obžerstvím, a proto se množství hospod omezovalo a rušilo. Když přišla řada na Novou Hospodu na silnici do Prahy, tak se tam zástupci okresního úřadu spolu se zástupci pivovaru odebrali k přímému řízení. Pan Faschingbauer dal všem nalít černé pivo a takto promluvil: „Pánové, na historické půdě v historický okamžik jest mi vzpomenouti Jana Žižky z Trocnova, který právě zde na Nové Hospodě přenocoval a se posilňoval před bitvou u Sudoměře. A zde na Nové Hospodě v předvečer bitvy vida ztepilou šenkýřku dostal nápad položit pleny a šlojíře žen na bahno rybníka, v kterých pak cizácká soldateska a těžká jízda uvízla. Na zdraví.“ Nevím už, kolik jsem si toho vymyslil, pochybuji ale, že v roce 1424 se šenkýřky na Nové Hospodě odívaly do šlojířů a jiných průzračností. Každopádně pivo se dopilo se slzami v očích a na Nové Hospodě se písecké čepovalo dál, skoro až na věky.

Od Faschingbauera, když se odolalo nádherné zmrzlině u Hubáčků, se přišlo k vám, totiž k prádelně u Luftů, ale proutěné koše na vratech oznamovaly, že tam je košíkář. Ve dvoře v prvním patře bydlil kapelník Nováček, otcův krígskolega od jedenáctých. Ten mne učil hrát na housle, a když táta měl narozeniny, tak matka pozvala kapelníka Nováčka večer na slivovici a čajové pečivo od Merglů a já vrzal tancuj, tancuj, vykrúcaj a kapelník Nováček s mrožím vousem k tomu nervózně dával takt – pam pam pam. Dovrzal jsem to až do pátého Malátova sešitu a pak jsem přerazil smyčec o bratrance Karla, kterého později Němci dorazili. Z trestu jsem více nesměl hrát na housle. Co oni?

Naproti vám do Heydukovy ulice byl hodinář Kracík, otcův skutečný konkurent, a sklenář Vogl. Ten se šoural a pajdal a jeho syn vypadal jako svůdce ve filmu. Táta popíral příbuzenství a dokazoval to tím, že v naší rodině nikdo nepajdá. Do Ningrovy ulice byl uzenář Jabulka s černou čepičkou s třapečkem jako Garibaldi. Vyráběl výborné uzeniny a mluvil výhradně řečí vázanou, v deminutivech a falsettem. Nejen že ke každému prodanému párečku nebo deseti dekám šunčičky pronesl básničku, on také anoncoval v Píseckých listech, opěvaje v básních své produkty jako Ragueneau v Cyranovi. Od Jabulky se šlo do kopce kolem papírníka Vosátky. Všichni papírníci byli podivní a podivín v městě podivínů musí být velmi podivný. Jako třeba ten papírník Renč v Chelčického ulici. Vypadal tak trochu jako morfinista, ale nebyl, on byl antisemita; což se projevovalo tím, že každou neděli hrál v hotelu Dvořáček biliár sám se sebou při flašce minerálky – jen aby znemožnil hru pánům mosaického vyznání. Jeho dcera Marén se mu pomstila a vdala se za Jirku Jakerle. Byla kulturní pracovnice, jelikož redigovala Pražanku nebo něco ještě horšího. Za války ve Stockholmu byla z křemene. To jsme byli všichni, už kvůli té vodě mezi Trelleborgem a Sasnicí. To je ale jiná story. Byli to moji dobří přátelé po mnoho let, a tak je mohu pomlouvat. Marén měla chybu na ventilu a kudy chodila, tudy poprdávala. Jsouc osoba kulturní, tak to maskovala fanfárami z Libuše. Všichni věděli, co se stalo, když Marén náhle zapěla: „Tra tá ta dá!“ Naposledy jsem viděl Marén Jakerlovou v Nuslích u svého přítele Jirky Vyskočila (z Černého divadla). Byl to kultůrní dýchánek. Nevím, zda lze výraz „dýchánek“ použít: asi patnáct kultůrních velikánů sedělo v kruhu, každý maje nohy ve svém kbelíku – takzvaném kýblu – s teplou vodou. (Jak se jen podařilo tehdy – 1946 – Ance Krajské sehnat patnáct kýblů?) V tom kýblovém kruhu stál zdvořilý pedikurista a jako na běžícím páse ošetřoval třicet noh, zatímco jejich majitelé řešili neřešitelné kultůrní problémy.

Je podivuhodné, jak mnoho legionářů bylo mezi Písečáky. Maně myslím na největší loď světa Mayflower. (1620 přistála Mayflower v Americe asi se stovkou emigrantů. Když dnes mluvíte s Američanem, tak předkové každého druhého přišli s Mayflower.)

Nejvzácnější byli legionáři francouzští, nejkrásnější byli italští – s tím brkem bersaglierů za kloboukem. Ruských legionářů bylo nejvíc a měli s sebou nejen ochočené medvědy jménem Míša, ale také různé zlaté poklady. Také strýc Franta byl legionářem, ale ne u těch správných legií, a tak se tím tehdy moc nechlubil. Vrátil se chudák v roce 1923 ze Sibiře s policajtem Petrákem a s tuberou. Přišel za soumraku do otcova obchodu, nohy obalené v hadrech, fousy jako mužik a v nich vši. Táta ho málem zastřelil, když mu lezl za pult.

Strýc Franta byl vykoupán, ostříhán a umístěn v hotelu Dvořáček. Tam mohli tuberkulózu od něj dostat nejvýš ševčíkovci (žáci hudebního pedagoga Ševčíka), a ne já. Těch by bylo také škoda, protože otec na nich vybudoval svou existenci a nemusil se živit spravováním hodinek. Dívky nemohly totiž ševčíkovcům pranic odepřít, obzvlášť když návrh byl podpořen prstýnkem. Tím způsobem věděl táta víc tajemství jak velebníčkové v děkanském chrámu. Absolutní diskrétnost byla ovšem podmínkou obchodního úspěchu. Jakýsi pan Goldberg z Nového Yorku byl nejen virtuos hudební, ale především sexuální, dle jeho nákupů soudě. A když byl dlužen mnoho tisíc, tak zmizel. V rodině bylo mnoho nářků a výčitek, až otec asi po roce prohlásil, že Goldberg zaplatil. Byl-li to jen elegantní tah, jak ujít další diskusi, tak pan Goldberg, když čte tyto řádky, ví, co má udělat; hlavně nezapomenout na úroky.

I Leoš Janáček patřil jaksi mezi ševčíkovce. Nebyl ale poletujícím motýlem jako ti ostatní, nýbrž miloval vážně a tajně Kamilku Neumannovou, dceru koňského řezníka, vulgo křiklouna Neumanna. Kamilka byla tak krásná, tak tragicky krásná, že já, kluk nejapný, jsem hodiny obcházel jejich smrdící kvelbík v Portyči, jen abych ji zhlédl. A když se konečně objevila – spolu s Leošem Janáčkem – ha – nikdy nebyl svět tak blízko ztratit několik stěžejních oper.

Neznám názor historiků umění, mně je jasné, že Kamilka byla středem Janáčkova tvoření; je hrdinkou ve Věci Makropulos, je pastorkyně Jenůfa, je Káťa Kabanová, je hrdinkou mojí. Náhle se ale vdala za jakéhosi Steissela, velmi elegantního pána z východu republiky; jen to jméno mu vadilo k úplné eleganci, a proto si ho změnil na Stoessel. Čímž upozornil na to, že Steissel je něco neslušného. Syn se panu Steisselovi moc nepodobal. Kulturní historiky může zajímat, že jeden vysoký americký úředník se jmenuje Stoessel, v Písku konstruované jméno. Snad i pan Stoessel jr. tam byl konstruován Leošem Janáčkem.

Křikloun Neumann připomínal vzezřením a mohutným basem donského kozáka od Ilji Repina. Byl funkcionářem židovské obce, a nevím, zda Zákon dovoluje prodávat chudině v Portyči maso zdechlých kobyl. Jeho koňské buřty byly exotickou pochoutkou, jenže ležel ten krámek trochu z ruky, v nepřátelském území Portyčáků.

Dovoleným, ale zřídkým požitkem byl za korunu lebrkes od Havelků, oplatkové zlomky od Geigrů, za šesták lák od okurek u Brucknerů. V tom kalném žlutozeleném moku plaval kopr, kousek okurky a mouchy. Nechápu, proč bohové dávají nektaru přednost. Město se honosilo množstvím restaurací, pajzlů a špeluněk. Teprve jako kvintán jsem začal holdovat pivu ve větším a velkém množství. Otec byl ve výchově (a vůbec) volnomyšlenkář a nemluvil mi do toho. Ale rozzlobil se, když se dověděl, že jsem byl U Krejcárku. Ne že by U Krejcárku byl horší podnik jak V Kufru, V Prdeli nebo Na Štychu. To ne. Ono to bylo ale tak, že U Krejcárku se kdysi seprali, hrozně se seprali a táta v tom lítal jako voják od jedenáctých a někdo mu při tom ukradl bajonet. Písecké listy přinesly jako senzaci týdne rubriku: VOJÍN VOGL ZTRATIL BODLO. Mot volant celého města a pohana, kterou C. a K. vojín mohl sotva unést.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Penziopolis.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.