KLIKA
BYLA
VYSOKO

© Roman Szpuk, 2018

Photos © Roman Szpuk, 2018

© 65. pole, 2018

ISBN 978-80-88268-08-6 (tisk)

ISBN 978-80-88268-20-8 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-21-5 (MOBI)

OBSAH

VLAMUJU SE

VÝKŘIKY DO PRÁZDNA

PADÁ MI NOHA!

UTRŽENÍ DRÁČCI

INTELEKTUÁL MUCHLÁ PAPÍROVOU KOULI

KVĚTNOVÉ NOCI

PYLOVÉ DÝMOVNICE

REHKOVÉ

PODRBAT MOUCHU MEZI KŘÍDLY

ČTU TEXT V KŮŘE

BLESK MÁMIVÝ

MEZI STÉBLY TRÁVY BLOUDÍ SVĚTLUŠKA

MENARCHÉ MATKY

BÍDA

CHRÁMOVÝ HORIZONT

POTŘEBOVALA BYCH SE VYPLAKAT

I V MRAVENIŠTI VYSCHLY DROBNOHLEDNÉ STUDNY

CÁFORA UŽ DOZRÁLA

VY TU ŘEŠÍTE NĚJAKÝ PRŮŠVIH, ŽE?

BŮH BOLÍ JAK ZAHNISANÝ ZUB

RUMUN SI LEŠTÍ ČERNÉ POLOBOTKY

NA STĚNĚ ZŮSTALY STŘÍKANCE KRVE

VIDÍM, ŽE NEVIDÍM

PŘED HERNOU OTEVÍRAJÍ TLAMY RYBKY S MAGNETKAMI

DAVID FATALISTA

VLAŠTOVKA S KULOMETY

MŮJ PLAMEN SE CHVĚJE

SPITFAJR V BLÁZINCI

KÉŽ BY SE ZDVOJILA NOC!

SVATÝ BÍLÝ MUŽ, KTERÝ NIC NEMÁ

BÍDA EXISTENCE

UŽ NEMÁM DOMA

RTĚNKOU NAKRESLENÉ SRDÍČKO

ŘEKLA MI, ŽE MÁM ČERNÝ PUNTÍK

LEXO POPULÁR A OLIVER SVĚTLOKNĚŽNÍK

BÁSNÍŘKA

MEZI SNĚHOVÝMI VLOČKAMI PADAJÍ KOUSKY CHLEBA

SÁM SE SRPKEM MĚSÍCE

ŠÍLENÁ ANDĚLKA

TÉMBR SVITU SVÍCE

PO SCHODECH DRNCAJÍ DRCHANCE DREDŮ

KŘÍŽOVÉ VRŠKY

NA KOREJI

VODNÍ DRAK

SAMOTA

NA CO TU ČEKÁME?

METAFYZICKÉ ROZHOVORY

VĚRA, MARUŠKA A ERIKA

KAMERA OBSKURA

STAČÍ OBRÁTIT SE NA DRUHÝ BOK?

NESLYŠNOST JEHO LETU MĚ DĚSÍ

JAKO BÍLÝ ŠÁTEK SE TO MIHLO PŘED JEHO OČIMA

LAMPY JSOU OD SEBE TAK DALEKO

JÁ VŮBEC NEVÍM, JÁ TO NEŘEŠÍM, JÁ JENOM TAKHLE JDU

ROBOT DĚLÁ DIVNÝ VĚCI

DRŽ HUBU A ZAPIŠ SI TO DO DENÍČKU

KDYŽ DLOUHO NIKDO NEBUŠÍ

NECHCU UŽ ŽIŤ!

JSEM MIMO HRU

PANOPTIKUM, DO KTERÉHO JEDNOU VSTOUPÍM

KLEPÁLEK

ROK HOŘÍCÍHO KOHOUTA

CHVĚNÍ (EPILOG)

PODĚKOVÁNÍ

VLAMUJU SE

Vleču se do kopce nad údolím Medvědího potoka. Pode mnou oslňuje paseka, děsí tu ohni zčernalá kola, místy zuhelnatělé pařezy. Překračuju vyšisovanou violku. Jarní slunce nesnesitelně žhne, cesta schne, kolem slunečního kotouče se vytváří haló, zřejmě je to pyramidální třiadvacetistupňové parhelium. Nad hrubým štěrkem cesty tančí bělásek se žluťáskem. A teď se k nim přidává Trauermantel, babočka osiková. Snad obtáčí oba tanečníky svým temným pláštěm, skrývá je, zaříkává.[1]

Mravenci běhají po mraveništi. Zvou dovnitř louče slunce, vtahují tam jiskry tepla.

***

U školy stojí dvě malé školačky. Odložily na zídku školní batohy. Jedna z nich ubíjí petláhví nějakou pestřenku.

„No nepůjdeš mi do tašky!“ vzteká se a mlátí dál, snad až zbytečně zuřivě. „Ty ještě žiješ?“

Druhá pobaveně přihlíží.

***

Přijely kolotoče. Dva chlapi na sebe řvou přes hřbet duhového slůněte.

Blíží se ke mně mladá maminka. Tlačí kočár. Za ní ťapká batole. Ruce má zvednuté do výšky, jak nabírá balanc. Na chvíli se zastaví, otočí se. Matka ho hned okřikne: „Dělej! Jdeme!“

Jsem už tak daleko. Stále se po těch dvou ohlížím. Tak rád bych viděl, že se maminka skloní k batoleti, pohladí je.

[1]
K tomuto jevu mi 25. 4. 2015 napsal Lojza Pavlíčko: Pozorování dobré, interpretace je následující. Žluťásek řešetlákový má zelenobílou samici, takže jde o rituální, oznamovací tanec před vlastním pářením. Vzhledem k tomu, že některé další druhy používají podobný model, může i samec babočky osikové přiletět na koukanou, co kdyby to byla i jeho samice, když už se tančí. Obvykle ale babočky následně startují ve spirálách do výše (to jsi již asi také viděl).

VÝKŘIKY DO PRÁZDNA

Odpoledne jdu do pečovateláku na mši. Kostelní píseň Bože, před Tvou velebností se zpívá tak falešně, že se vůbec nemohu chytit. Nadto slova se mi převalují v ústech těžce jako balvany. Nesmyslně mumlám neznámý text, nápěvem bloudím v neznámých melodiích. Jsem úplně jinde a Boží velebnost mě naprosto nezajímá.

Trochu pomatený Karel čte z misálku, dívá se do textu natolik zblízka, že si knihu takřka přikládá na tvář. Schovává za ní své tlusté brýle. Je to ten podivín, co se jeden čas díval na svět skrze tepaný kříž, který nosil před tváří i venku.

„Trochu se mu to v hlavě popletlo,“ říká o něm Pepík, přítel maminky.

Venku chumelí. Na větvích se vytváří bílá vrstva sněhu, jako by je až po konečky někdo obkresloval bílou tuší. Pod okny v aleji se prochází arabská rodina, muž, dítě a žena v šátku. Ta je skloněná nad sněhem a vyrábí malého sněhuláčka. Možná si do sněhu jen něco kreslí.

Cestou zpět jdu Mlýnskou ulicí. Kdysi tu stály domky přilepené ke skalám. Zůstaly po nich otisky, zbytky zdiva, kleneb, sklepení. Jako když někdo zvedne kámen a spatří chodbičky hmyzu. Co asi ukrývá za povrchem ta skála, kolik hlasů, nářků, vzdechů se tam zakuklilo a čeká na svou chvíli. Možná odtud vzlétnou motýli k Poslednímu soudu.

***

Čím jsem starší, tím více toužím potkat ještě jednou holčičku, která tak plakala před psychiatrickým ústavem pro děti v Dubí. Bylo nám tenkrát šest let. Nechtěl jsem se vrátit za ty zdi. Maminka mi zahrozila a řekla: Podívej, ta holčička pláče. Jdi za ní. Potěš ji.

Ale já tam ty děti viděla a hlavně slyšela, stále tak křičí a na některých ta nemoc je moc vidět, zapsala si maminka 26. 9. 1966. Co když se on bude snažit přizpůsobit?

A 3. 10. 1966: I s doktorem Bošem jsem mluvila, říkal, že Roman ze své sebejistoty čerpá, aby chlácholil ostatní.

Ano, chci tu holčičku potkat. Třeba by teď potěšila ona mě. Jenže vím, že když se dozvím pravdu, všechno zbledne, zešediví, zevšední.

***

Maminka sedí na posteli, má před sebou na stolku talířek s šunkovou pěnou. Marně sbírá sílu k rozlámání housky. Natírá dlouze ty kousky, nemůže se trefit do úst. Naklání se dozadu, padá jí pantofel, jak sedí šikmo a jednu nohu má ve vzduchu. Navlékám jí ten pantofel, za chvíli padá znovu. Upíjí lék proti průjmu a šklebí se, jak je nechutný. Zvedá se jí žaludek. Přichází k nám její spolupacientka.

„Ta určitě spadne,“ říká mi maminka. „Má ležet.“

„Jeden doktor mi říká, musíte ležet, nemůžete chodit,“ začíná nám vyprávět stařenka. „Druhý zase říká, nemůžete stále ležet, musíte chodit. A třetí, ten Ukrajinec, ten má nejvíc rozumu, řekl mi, nikdy jste neměla přestat chodit. Já musím chodit. Víte, co to je? Měsíc jsem ležela, předtím jsem chodila denně čtyři kilometry. V Bílině, znáte to tam? Ten parčík? Obcházely jsme ho s holkama, takovýma devadesátiletýma jako já. Chodily jsme to i víckrát za sebou. Jednou jsme si to počítaly. Víte, kolik jsme ušly za den? Dvacet osm kilometrů. Tak se mějte,“ loučí se s námi stařenka. „Dobrou noc.“

Vychází ven i s plínkami a andělíčkem. Zavírá za sebou dveře.

„Kampak, paní?“ slyšíme hlas sestřičky. „Bydlíte na sto jedničce.“

Pacientka se mlčky vrací. „To jsou nohy, co?“ Ukazuje nám flekatá lýtka plná boláků a černých skvrn. Natahuje k nám ruku s tekutým mýdlem. „Co to je?“

Čtu jí návod na použití.

„Namydlit a pak smýt vodou?“ hladí se stará paní vrásčitou dlaní po rozcuchané hlavě. Udělá dva rozpačité kroky ke koupelně a obrací se k nám. Pokládá mýdlo mamince na stůl.

„Ona má taky,“ ukazuju jí jinou tubu s mýdlem, kterou jsem matce koupil.

„Aha,“ kývá hlavou stařenka, „tak se mějte. Dobrou noc.“ Opět vychází na chodbu a zavírá za sebou dveře. A znovu slyšíme hlas sestřičky: „Kampak? Kampak jdete? Bydlíte na sto jedničce.“

A tak se dveře znovu otevírají a stařenka se šourá zpět jak provinilé dítě.

„Kolik je vám let?“ ptám se jí.

„Devadesát jedna. V dubnu mi bude devadesát dva,“ říká. „Lidi povědí: ta se má, kolik se dožila. On si člověk myslí, že to půjde donekonečna, pracuje, chodí, pak to jde stále pomaleji. Je to pěkný věk, ale zbývá ze mě půl. Nebo čtvrt, nebo tři čtvrtě, to je jedno, ale už nejsem celý člověk. Ztrácím cit, upustím sklenici, vezmu horký hrnek, spálím se. No, alespoň zasmát se musíme, když už máme umřít, že? Je to jedno. Tak se mějte,“ loučí se s námi do třetice. „Dobrou noc.“ Zavírá za sebou dveře.

Sedíme s maminkou schlíple vedle sebe.

„Kam jdete?“ ozývá se z chodby. Mohli by si to nahrát na magnetofon.

„Přišel syn,“ argumentuje chabě stařenka.

„Žádný syn tu není. Jděte na pokoj,“ vede ji k posteli. „Víte, kde jste?“

„V nemocnici. Na vrátnici.“

„Skoro jste se trefila,“ usmívá se sestřička na mě a odchází. Ještě za sebou nezavřela a babička je opět na nohou. Ukazuje mi mobil.

„Musím si ho přát k Ježíškovi,“ pokyvuje hlavou stařičká pacientka.

„To se načekáte,“ říkám jí. „Je únor.“

„Těší se děti, musíme se těšit taky,“ pokrčila rameny stařenka. „Kolik je hodin?“

„Šest.“

„Ráno?“

„Ne, večer…“

„Večer,“ říká zamyšleně a opět se má k odchodu.

Fandím té staré ženě. Tiše buď, říkám si, jako myška, uteč jim, uteč. Venku začali zpívat kosové. Dnes ráno jsem jednoho slyšel. Nikdo ho nemůže slyšet jako ten, kdo tráví noc venku nebo u okna dokořán. Tady je přetopeno, zatuchlo, smutno. Venku je lépe, pravdivěji.

***

Z vedlejšího pokoje zní bez přestávky pravidelné vzdechy jakési vystrašené stařenky. Je to naléhavé houkání. Říkají jí naše sovička. Vedle mámy leží dementní holohlavá žena, mluví z cesty, ukazuje mi na podlaze psíka, považuje mě za svého syna, ptá se mě, zda už mám hotovou jakousi truhlařinu. Ve druhé posteli leží úplně žlutá žena, má zavřené oči, takové neznatelné linky, skoro jako by to byla tvář bez očí, je jen kost a kůže, úplně jak z Osvětimi. Na třetí posteli leží jiná stařena, na hrudi má ostrý hrb. Mluvil jsem s doktorem odkudsi z arabské země, jmenuje se Mohamed, říká, že máma nemá žádnou zjevnou nemoc ale – chybí jí vůle žít.

Musela jsem mu slíbit, že nezemřu dříve než on, zapsala si maminka do deníku 4. 2. 1966. Tedy že až společně.

Vypravuje mi o nějakých dobrovolnicích, které přicházejí na pokoj a láskyplně se na babičky vrhají. Prý jsou to členky sekty zvané Sluníčko – světlo Boží. Objímají stařenky, líbají je.

„Mně zemřela babička i maminka. A teď mám tolik nových babiček!“ volá jedna z nich.

***

Maminka se těžce zvedá z postele. Neví, jak ten proces zvládnout, zda se nejprve opřít o loket, nebo o dlaň druhé ruky. Kolik kilometrů jsme spolu kdysi ušli v lesích a horách.

Pozoruju maminčina stehna s unavenými svaly, stehna staré ženy, která v mládí toužila po lásce. Vidím svou maminku mladou a krásnou. A Doďa, z jehož vášně jsem se měl narodit, jí napsal: V mém srdci je k tobě chlad, nemohu se přinutit, abych tě miloval. Věřil jsem, že tělesným stykem se vše zlepší a budeš mě přitahovat. Bohužel víš sama, jak to vypadá. Cítím odpor. (Ostrava 14. 11. 1960)

Nevydržím dlouho na jednom místě. Stačí, že se jen slabounce objeví nucení na močení, hned toho využívám a jdu na záchod. Tam trochu vydechnu. Pohlédnu z okna, i když není vidět jinam než na střechu plnou špíny a na okna protilehlé budovy.

Dívám se na sebe do zrcadla nad umyvadlem. Cítím odpor.

***

Podivný chlapeček chodil včera po chodbě nemocnice, byl menší než Dominik, měl na krku dlouhou kravatu, nejspíš si ji půjčil od táty. Seděli jsme s maminkou na lavici vedle záchodu a on nás obcházel a se zájmem, trochu však opatrně nás sledoval. Vypadal jak ušatý amorek, ale nebyl to amorek, byl to smrtílek.[2] Nad ním visely na zdi dva obrázky, malba tváře stařeny s vyplazeným jazykem a nepřirozeně velkýma a živýma očima, za ní v dáli stálo o zeď opřené koště a v popraskané omítce zápis E = mc2. A vedle tvář starce, který je ovšem ještě při síle, má silná ramena, pevný zachmuřený pohled, bohaté šedivé vlasy, upravený plnovous a jako by byl celý ponořený do černého jezera.

„Dědeček,“ říká chlapec. „Koupe se.“

„Možná je to vesmír,“ ukazuju do tmy pod starcova ramena, kde svítí něco jako mlžná hvězda či galaxie.

„Nebo se koupe v lese,“ dodává smrtílek po chvíli mlčení.

„To je pan Leden,“ říká maminka. „V jiném vydání. V té tůňce.“

Také dneska chodí po nemocniční chodbě smrtílek. Nese přes rameno rozevřený deštník. Je hodný a trpělivý. Rodiče z něj mají jistě radost, mohou se věnovat svému nemocnému.

***

Venku hustě sněží. Dvě kočky se vyhřívají na poklopech. U zdi doutná vajgl, ale všechna okna nad ním jsou zavřená. Kos zpívá tak tiše, jako by to byl chovný pták z klece. Pěstěný k trylkům, které neruší. Které jsou nenápadnou kulisou bez bojovného samčího podtextu.

Z pokoje naříká v pravidelných intervalech nějaká žena. Ááááu! Ááááu. Nikdo se jí nejde zeptat, co jí je. Možná kdyby použila signalizaci. Začalo by to pípat a nad dveřmi do pokoje červeně blikat. Ale ta žena, o které maminka tvrdí, že je to muž, nepoužívá signalizaci. Jen volá v pravidelných intervalech: Ááááu!

Sedíme dál na lavici. Mlčíme, hlava mi padá do dlaní. Myslím na maminčin zápis z deníku: Vždyť už měří 122 cm. Za chvíli mě přeroste. A toho se bojím. Až mi bude záměrně ubližovat. Kdybych tak mohla zastavit čas. (6. 6. 1966)

***

Vycházím z teplického bytu. U domovních dveří těsně minu nějakou ženu s fenou. Fena má vytahané stařecké břicho. Opožďuje se za paní, která se rozčiluje: „Pojď, Barčo! Já teda jdu a ty si zůstaň tady!“ Vyrazí svižně, ale za chvíli už samozřejmě stojí a ohlíží se, kde je fenka. Ta si jde svým tempem. Na ženu se ani nepodívá.

V nemocnici míjím pootevřené dveře pokojů, než dojdu k tomu maminčinu. V postelích leží bezvládné postavy. Maminka leží stejně jako druzí. „Sestřičko!“ křičí nějaká stařena ve vedlejším pokoji. „Sestřičko! Já nevím, co mám dělat! Poraďte mi! Já nevím, co mám dělat! Mám žít? Sestřičko! Já nevím, co mám dělat!“

Z pokoje na druhé straně chodby opakuje jakýsi hlas stále dokola naříkavě: „Kamarádko moje, kamarádko moje! Ty jsi nebyla zlá.“

Sousedka maminky si hraje s vývodem. Přichází sestra. „S kabelkou si nesmíte hrát,“ bere jí sběrný vak na moč. „Tam je čůrání. Byla byste celá počůraná. Hrajte si s něčím jiným.“ Podává jí kojeneckou láhev, ruce jí zostra pokládá na přikrývku. Ale žádné napomínání nepomáhá. V noci tedy ženě uvazují ruce k zábraně na lůžku.

„Dášo! Dášo! Nestůj u těch dveří,“ volá nešťastnice.

***

Telefonuju na střeše meteorologické stanice. Slyším, jak v nemocnici křičí maminčina sousedka: „Haló! Haló! Pomozte mi!“

Dívám se k zenitu. Mezi chapadly ultrasonického anemometru přeletělo jak miniaturní dron smrkové semínko. Hned za ním se mihnul čížek, jeho žluť se stříkavě zatřepotala.

***

Maminčina sousedka v nemocnici na sobě trhá plenkové kalhotky.

Rrrc! Rrrc!

Pak trhá povlečení polštáře.

„Co to děláte?“ ptá se sestra.

„Abyste měli hadry!“

***

Starý muž před nemocnicí pozoruje cigaretový dým, který plazivě vystupuje z jeho hrsti.

Ve Sportbaru stojí kluk s tágem. Má na hlavě kulicha.

Nad rozmotanou magnetofonovou páskou pokřikuje vrabčák.

Sedím na hrázi zámeckého rybníka. Míjejí mě dva starší muži, asi je to otec a syn. I ten mladší už má prošedivělé, ale husté a dlouhé vlasy. Jdou k pískovcové soše Panny Marie, která zdvihá vysoko nad svá ňadra hostii.

„Já ji ráno nutím vařit,“ říká starý. „Když jí je zle, tak ne, ale jakmile vidím, že vstane a hulí, připravím jí to a vař! A ona baba vaří. Ale v poledne už padá, a to pak…“

Rozhovor přehlušuje nějaký hluk, asi chroptění psa, kterého škrtí obojek, hrrr, hrrr, chrčí, ale není to pes, to nějaké dítě jede na umělohmotném dětském odrážedle.

***

Blížíme se s maminkou po krůčcích k nejbližší lavičce. Máma se opírá o dvě berle, šourá nohama, levou berli drží tak nešikovně, že ji pokládá před nohy. Hrozí, že přes ni upadne. Je brzy unavená, brada se jí třese, ústa bez zubů se propadají. Jde stále nachýleněji. Zatím nás předchází mladá žena se dvěma dětmi. Zabírají nám lavičku. Ale děti nesmí na písek. Divná věc. Nakonec všichni odcházejí a my se můžeme posadit.

Odpočíváme u pískoviště. Naproti nám kvete planá třešeň a také sakura. Maminka se dívá k obloze, která je bez mráčku. Co tam vidí?

Dva klučíci zkoušejí své umění na skejtech. Jeden z nich, tlouštík, si na prkno lehá, sluní se na zádech. Druhý ho napodobuje. Ale nevydrží dlouho v klidu, odrážejí se nohama a popojíždějí sem tam.

Na jednom z panelákových oken sedí černá kočka, protahuje se. Tleskám do dlaní. Podívá se na mě. Zvednu ukazováček.

Z jiného místa k nám probleskuje spektrum. Otáčí se tam na balkóně větrník.

„Měli jsme takový v kuchyni za oknem,“ vzpomíná maminka. „Kastnerová nad námi se rozčilovala, že jim to dělá rámus. A přitom jak řvala na děti. Já tě kopnu do prdele, až se posereš. A když jsme je potkali venku, šeptala dcerušce: Já tě třepnu přes zadeček. Holčička koukala, nevěděla, co to je, třepnout přes zadeček…“

***

Potkáváme ji skoro až u školy. Také se co chvíli zastavuje, opírá se rukama o boky, oddechuje. Překonává bolest. Chvíli to trvá, než maminku poznává.

„Evo,“ vydechuje překvapeně. „Ty marodíš? Někdo mi říkal, že jsi po operaci.“

Maminka se opírá o berle. Nad námi zpívá kos. Skoro každý strom tu má svého kosa. Na jedné z vrb vidím i brhlíka. Pěnkavčí sameček opakuje svou naučenou písničku, přesto pokaždé zvedá hlavičku vzhůru k nebi, jako by podpíral svým zpěvem vesmír.

„Trpím. Ale jdu se projít,“ říká Maruška. „Evo, já to pod oknama všechno vidím. Tolika žen chodí o holi, o dvou, a chodí. Lepší už to nebude. S tou myšlenkou chodím spát a vstávám.“

Obcházíme řetenické sídliště. Je zataženo, vzduch ztěžkl vodní parou. Zastavujeme se pod rozkvetlými stromy, na které neusedají žádné včely, jen několik pestřenek a čmeláků. Kolik úlů opět zdecimoval včelí parazit Varroa destructor?

„Jsem taková… ukřivděná,“ pokračuje Maruška. „Ztvrdla jsem. Rok jsem ležela, nehnula jsem se. Ale pak jsem si řekla: Buď půjdeš pod kytičky, nebo – neotravuj okolí. Nevěsta by mě vozila. Já do jejího auta nesednu. Já mám svůj svět. Na mě taky nikdo ohledy nebere.“

Marie byla prý nejhezčí ze všech holek v maminčině třídě. Jmenovala se Holubičková, kluci jí říkali Křidýlko. A měla nejhorší známky. Máma jí těsně před zkouškou vysvětlovala něco z účetnictví. Marie dostala přesně tu otázku, kterou spolu probíraly. Jen se na ni otočila, pokrčila rameny. Maturitu už si nikdy nedodělala.

„Evo,“ říká Maruška mamince. „Musíš se vzpamatovat!“

„Ach jo,“ vzdychá maminka. Rozcuchané šedé vlasy jí padají do tváře. Potřebovala by ostříhat. Nebo alespoň sponkou sepnout patku.

„Jsem ze selský rodiny,“ vzpomíná Maruška. „Tatínek padl u Dukly. A já snila. Neučila jsem se, jenom jsem snila. Co dneska vědí ve čtrnácti, my nevěděli v devatenácti, stále jen krávy, pásla jsem, taky ovce, styděla jsem se.“

Pokračujeme pomalu zpět k Perle. Pomáhám sejít z obrubníku mamince. Potom i Marušce.

„Evo, musíš se vzpamatovat. Já na tom byla jako ty,“ říká Maruška. „Mám doma kytky. Spoustu kytek. I u postele. A první věc ráno, co udělám, kouknu se na ty kytky. Dřív než mě popadne nějaká černá myšlenka. Víš, co se s těma rukama namorduju, než si ty vlasy natočím? Ale já to udělám.“

***

Vidím staré ženy sedící se mnou na faře během adorace. Mezi nimi vyčnívá štíhlá a dlouhá akolytka v bílém.

„Pane, prosím tě za ty, co zahynuli dneska v tom zříceném letadle,“ modlí se nejistým hlasem. „Když moje Štěpánka létala z Lucemburska, tolik jsem se bála. A jak mi vždycky spadl kámen ze srdce, když se objevila ve dveřích.“ Akolytka těžko hledá slova, zajíká se v podvědomém strachu z rouhání. „Pane, dej mi poznat, jak k takové tragédii dojde. Byli mezi nimi i věřící. Na co mysleli před tím? Třeba se modlili, někteří se i postili, celý den nejedli, aby jim nebylo v letadle špatně. Kde jsou teď?“

[2]
Řezbář Pavel Harásek mi 9. 8. 2016 napsal tento mail o malinké smrti: Dnes jsem v jedné zarostlé a dvacet let neudržované zahradě, naprosté džungli, narazil na hraboše polního. Seděl na kameni schoulený a spal. Vzal jsem jej do ruky. Otevřel očička, ale ta byla kalná. Dýchal rychle, očička zase zavřel a schoulil se do klubíčka. Měl potrhaný krk. Zaschlá rána. Umíral. Ustlal jsem mu v brašně a občas se na něj podíval. Dech mu slábnul.

U Blanice jsem včera našel na vrbce úzkolisté housenku lišaje vrbkového. Jel jsem se podívat, jestli tam ještě je. Byla tam. Začalo ale hustě pršet, a tak jsem udělal pár snímků a zabalil to. Když jsem otevřel brašnu, tak hraboš ležel na boku a již nedýchal. V písku pod vrbkou jsem vyhrábl jamku a hraboše do ní uložil a zasypal. Život a smrt.

PADÁ MI NOHA!

Blíží se bouře, jedna z mnohých, jedna z prvních v mém útlém dětství. Moje nadšení se mění v úzkost. Silná húlava žene staré listí a prach. Kraj temní každým okamžikem, hromy nedočkavě duní. Maminka běží na zahradu pro plápolající prádlo. Jsou to nějaká prostěradla, ohromné plachty, které divoce pleskají a odrážejí odlesky blesků. Mám pocit, že se blíží konec světa, že po téhle bouři bude po všem. Je mi asi pět let.

Z téhož okna jsem prý volal na sousedku Ivu: „Tvoje malá má tatínka, ale mně utekl.“

„Za to bych ho moc zřezal,“ prohlásil mamince strýc, který byl u nás na návštěvě. „Aby ho to napříště přešlo!“

Strýce jsem se bál. Řval, když mu bosá manželka stoupla omylem na palec. Řval, když mu bába ryla nehtem palce kříž do čela, aby si její požehnání zapamatoval. A syčel bolestí, když se někdo pokusil přerušit jeho proslovy. Odvracel hlavu s gestem zasaženého střelce.

***

Krupky se přihrnuly v ostře ohraničeném závěsu, který se teď vlní nad špičkami smrků. Oblohu halí stále temnější stóry. Vítr sílí a temně hučí. To už krupky střídají sněhové vločky. Dohlednost se snížila na necelých sto metrů.

Docházím na Malý Polec ve chvíli, kdy přeháňka vrcholí. Propadám se v hlubokém sněhu. Občas cítím měkké došlápnutí, pod sněhem se ukrývá mokrá rašelina. Míjím zapadanou kosodřevinu, proplétám se kolem sněhuláčků drobných smrků a na prázdném palouku zastavuju. Chumelenice mě zasypává, až to na mně šustí. Přešlapuju na místě a pak se otáčím kolem své osy. Jsem tu jak v uzamčeném království. Slyším skladbu Arvo Pärta Zrcadlo v zrcadle.

Nikam nevidím, sníh mi padá za krk, lepí se mi na brýle. Slyším nad sebou zvonivý pokřik křivek, ale žádnou z nich nevidím. Jak se zhmotnil čas v tomto zhuštěném osamění! Když jsem navštívil ve Staších Jirku Staňka, řekl mi: „Tihle mladí jsou povrchní, neznaj řemeslo, chvátají, řekl bych jim, čas je hmotný a vy z něj svou chamtivostí užíráte rychlejc, než je zdrávo, jenže kdybyste užírali jen sobě, ale ten čas je nám všem společný a vy ho užíráte i nám, chápete?“

Přeháňková chumelenice během několika minut slábne. Vítr se uklidňuje, obloha se projasňuje a mezi oslňujícími oblačnými cáry se modrá obloha. Jak volně se dýchá, když se vracím zpět na stanici.

Za tu kratičkou chvíli napadly jistě tři centimetry nového sněhu.

***

Nad pisoárem na autobusovém nádraží Mercury je na kachličce přilepený obrázek hadraplánu. Takový vlastnil můj prastrýc Tonda z Liberce. Neměl nohu, přišel o ni už v mládí. Byl jsem ještě malý, když nás jednou s maminkou vezl z Teplic do Liberce. Prastrýc se co chvíli ptal, co má dělat, třeba u přejezdu. Jako bychom to my věděli.

„Padá mi noha,“ naříkal na křižovatce.

Pak nás minulo auto. Snad zablikalo. Prastrýc hned zastavil u krajnice. „Jistě máme měkké pneumatiky,“ sýčkoval. Složitě si nandal nohu, kterou měl jinak přehozenou na nějakých kšandách přes opěradlo sedačky. Obešel auto a zkontroloval kola. Vše bylo v pořádku. Tak zase zpět.

Prastrýc bydlel ve starém domě v Lidových sadech. Hrál jsem si na prosklené verandě a dlouze jsem pozoroval břidlicovou střechu a déšť, který stékal z tašky na tašku. Déšť. Kéž by pršelo bez ustání až do zaplavení, až do vymazání všeho.

***

Jedeme autobusem, nastupují tři cikáňata, jedno, snad teprve prvňáček, má vyboulené oči.

„To jsem ještě spal pod dekou, slyším rány, bál jsem se,“ říká dětský hlas. „Zapálil jsem sirku, koukám pod postel a tam plechy hrály hokej.“

„Cože? Plechy?“

„Ano, tak to říkal.“

V Českém Krumlově na autobusáku jde nějaký hlučný a tlustý chlap. Houpe taškami. Něco vykládá hubené a malé ženě, která pak od něj odchází směrem k nám. Jde šikmo jak po zásahu na pravoboku, v ruce vleče odřenou, a přesto stále lesklou černou kabelu jako Židovka odcházející v Minsku na smrt. Má vymlácené oko. Nepoznám tedy, zda pláče.

Jdu blíž k tomu hromotlukovi. Mluví s kýmsi stále stejně nahlas. „Do píči!“ řve. Opodál žena visí bezvládně přes zábradlí u nástupiště na Větřní.

„Támhle je sekáč!“ ukazuje hromotluk druhému muži. „Seženeš nanejvýš kabát, takovej černej.“

„To je bída,“ odpovídá mu apaticky muž.

„To není bída, to je lumpárna,“ chrchlá hromotluk.

***

Na ortodoncii pozoruju na lýtku zubařky mořského koníka. Trochu se svíjí, jak zubařka přešlapuje nad Oldíkovými ústy. Pak se Oldy na něco ptá. On ale může jen huhňat. Možná se ptám podobně Nejvyššího – jako zubař. Vrtám se mu v ústech a divím se, že neslyším kloudného slova.

Jedeme autobusem z Krumlova do Budějovic, přes uličku sedí dva maturanti, dívka u okna vypráví: „Dostala jsem Obraz Doriana Graye. To jsem znala, tak jsem přeříkala celej děj. A hlavní myšlenka? Zase jsem přeříkala celej děj. A hlavní hrdina? Zase jsem přeříkala celej děj.“

Na Lannově třídě cvičí Olda za chůze triky s jojem. Nějaká žena zvedá z kočárku řvoucí mimino a čuchá mu k zadku.

Jdeme k náměstí. Před obchoďákem sedí dva cikáni, otec a syn, dělí se o jedna sluchátka.

Stojím chvíli v kapli, vlevo Máří umývá Ježíšovi nohy, svými vlasy utírá drahocenný olej. Ta žena je hříšnice a oleje je škoda. Za mříží skomírá několik plamínků štíhlých svící zabodnutých do písku. Odkudsi shora sem zaznívá vrkání holubů.

Jdeme s Oldou do katedrály. Chci si projít celou křížovou cestu, ale loď je přepažena na délku páskou, ve druhé části se uklízí.

Mohu tedy vidět jen šest prvních zastavení. Mou pozornost vábí zlé tváře. Pilát si myje ruce, dívá se zasněně, za jeho zády Ježíši hrozí tři hráči v kostky, sedí tak, jak je Pilátův rozsudek vyrušil ze hry, jen otočili hlavy. Jeden zdvihá pěst a vyplazuje na odsouzence opovržlivě jazyk. Na druhém obrazu moralizuje kněžour, má napřažený ukazováček, jistě cituje text z Písma nebo výčet Ježíšových provinění.

Na dalším obrazu hodnotí učitel pohyby plazícího se Ježíše; je to starší zvídavý muž, má bystrý pohled Samuela Becketta, jistě je inteligentní, trochu skeptický a nepatrně ironický. Na dalším obrazu bije Ježíše do tváře jeden z vojáků. Nudí ho už i násilí. A na dalším obrazu sleduje z davu vysoká a pyšná žena pokornou i odvážnou Veroniku s rouškou. Ta žena má výraz vládkyně, jistě patří do vyšší společnosti, cítím z ní pach poživačnosti.

Podlaha chrámu –

přes hadr přeletěl

stín holuba.

Jaké je tu ticho a chládek. Cítím zbytečnost svého vzdoru. Je mi těch vznešených prostor líto jako stavby, jejíž smysl už většina nechápe. Nechtěl bych být bořitelem chrámu jako Ježíš. Ne kvůli Nejvyššímu, ale kvůli modlitbám, nářkům, vyřčeným slibům, úlitbám, hrdinským gestům odevzdání.

UTRŽENÍ DRÁČCI

Je 17. březen, při zemi klesá teplota na –7 °C. Ale vzduch se vysušuje. Hvězdy svítí. Odpoledne se nad zemí přehnala solární bouře. Očekával jsem polární záři, ale viděl jsem jen záři vzdálených velkoměst.

Za plotem křupe firn. Asi srnci. A za chvilku už je slyším. Štěkají. Něco je rozrušilo. Pak vše utichne, jen daleko, daleko vyje pes. Možná tu solární bouři cítí. Pátrá ve spisech dávných psích proroků. A teď se ozval kulíšek nejmenší, jeho pravidelné pohoukávání.

Ležím bez hnutí ve spacáku. Všechny dávné vášně, prožitky, ale i odpovědnosti, starosti přemosťují propast mé marnosti. Vznikla z nich podivná klenba všeho možného, naskládaného halabala nad mou hlavou. A já až dole poslouchám šum černé říčky.

***

Večer se slunce sklání tak nevyhnutelně. Mezi kmeny se prohořívá níž a níž, až k samotným kořenům. Začíná mrznout, v žebrech louží vyrůstají vitráže ledu.

Odvysílal jsem pár zpráv a už zase ležím pod jasnou hvězdnatou oblohou. Před chvílí volala maminka z nemocnice. Má z věčného ležení otlačené paty. Z Plejád vidím sotva pět hvězd, spíš čtyři. A z dvojhvězdy v Býku už zbyla jen slabá hvězda. Mysl mi v lebce tlačí, ale ne tak zastíravě jako přes den. Snad jsem v životě přemýšlel příliš. Hřešil jsem nestřídmostí mysli. Pouštěl jsem si mysl na špacír, i když jsem mlčel.

Podobné je to na jaře, kdy už vyrašil první talovín, sněženky i krokusy. Najednou přejde studená fronta a vzduch se vymění a zprůzrační jak po divoké transfuzi. Nad krajinou se převalují ohromná mračna, zvolna přetahují oslnivě bílé pevnosti s vlasatými korunami, rozpustilé kumulonimby, pod nimiž hustě sněží, ledově to dýchá a krupky buší do střech i do ještě holých korun. Rašení se přibrzdí jak u smrků ve sněhových jámách. V pupenech dochází k nenápadným návratům. Zní tam opatrné konejšení. Květy se ještě přizavírají. Ptáci zpívají o trošku tišeji a o něco jednodušší motivy. Ale umlčet se už nedají. A co je nejzajímavější: při obzoru se objeví ty nejvzdálenější horské hřebeny. Tak daleko bývá vidět jen párkrát do roka.

***

Sedím s tebou před meteorologickou stanicí. Obloha je bez mráčku a paprsky rozpalují měděné obložení zdi. Když se o ně opřeme zády, chvíli to pálí a pak příjemně prohřívá. Sníh nás oslňuje.

Po nějaké době mnou zachvěje chlad. Zvedám hlavu k obloze, stále nikde ani mráček. Slunce nejeví žádné změny, ale krajina potemněla. Obložení stanice stydne, když na ně přitisknu dlaň, už ji ani nezahřeje. Několik čížků se tím zatím nenechá zneklidnit. Poskakují okolo mých krmítek. Ale jejich občasné zapípání vyjadřuje osamění. Jinde po lesích je ticho. My si bereme svetry a bundy a choulíme se do sebe. Přitom teplota neklesá nijak dramaticky: z 5,6 °C na 3,4 °C. Tak se ohlašuje zatmění Slunce 19. 3. 2015 na Churáňově.

V noci se mi zdá, že jsem na Měsíci a pozoruju zatmění Země. Během jevu se úplně setmělo. Zprvu si tedy myslím, že jde o zatmění Slunce. Hvězdy svítí. Pak zase Země vyšla. Tu jsem si všiml, že Slunce svítí při obzoru, nemůže jít tedy o jeho zatmění. Ale muselo nějak pohasnout i se Zemí. Cožpak Země září? Nechápu to: co ozařuje a co je ozařováno? Dokonalý planeto-měsíčně-sluneční chaos. Země se probírá z mračen, ohromná v zenitu. Vidím celé východní pobřeží Afriky a Arabský poloostrov. A pod Zemí je ještě jedna planeta, jakoby obrostlá bílými mračny. A měsíční krajina vypadá jako naše. Máme tam chvilku na procházku, jako když se lanovkou vyjede na Lomnický štít. Brodím se hlubokým blátem. A pak frr zpět na Zemi. Ale o cestě zpět se mi už nezdá.

Ve stejné době napsala Pošťákovi jeho platonická láska Adéla tuto textovou zprávu: …jeli jsme v noci kolem afghánských hranic, Afghánistán začínal přes řeku. Náš gazík zastavil a my jsme se šli projít. Byl krvavý úplněk, úplně zataženo, jen na ten obří měsíc zbylo mezi mraky okýnko. A do toho začalo někde v dálce plakat dítě, hrozně zoufale. Byla to síla – krvavý úplněk, ticho přerušené dětským křikem a přes řeku země ztrápená válkami.

***

Přes Basumskou louku táhne ledový van a rozechvívá v bukovém mlází loňské listy. Chvějí se schoulené v obavách do sebe, pohroužené, svinuté, poučené o tajemství, které je do nich zapsáno. Zapečetěné listy: to, co bylo zapsáno a zůstalo nepřečteno, nenávratně mizí.

Rozednívá se tím rychleji, čím příkřejší cestou stoupám vzhůru. Pod hřebenem se mé staré oči otevírají do plného světla a jasu sněhu. Jako by z nich spadly šupiny šerosleposti. Na věži fouká jen mírně. Opar se zvedá z údolí. Pozoruju oblačný výčnělek někde v místech, kde tuším vrchol Luzného. Oblačný obal se trhá a bílá lysina vrcholu se probírá do slunce. Závoj (dle Atlasu horských mraků od Bečváře se nazývá crispum) přemosťuje obzor až k hoře Siebensteinkopf. Příze průsvitné mlhy se trhá o suché pahýly odumřelých hřebenových smrčin, osnova oblačných vrstev se prolíná a vlní ve vícehlasech.

Sestupuju starým sněhem, co chvíli se shýbám pro smrková semínka. Pod jedním ze stromů mají obzvlášť kořeněnou chuť. Jsou plné pryskyřice. Lesy tiše šumí. Vnášejí do mého nitra klid. Ale možná jen odrážejí pokoj, který už jsem v sobě na vrchol vynesl.

***

Vycházím s tebou po louce k Huťské hoře. Slunce se do nás opírá, přeskakujeme vysoké drny a trsy, přecházíme menší pole firnu. Před námi se kroutí divoké kmeny jív. Vystřelují z nich kapiláry větví. Asi vyrostly v místech, kde stály domky Zhůří. V jednom místě zůstal celý kus zdiva s jedním okénkem. Obdivuješ překlady a uspořádání kamenné zídky. Jíva tu má spoustu kočiček. Hladím její kůru a myslím na slova Petra Hrbáče: Staré stromy jsou impozantní, zvláště vrby. Právě proto, že jsou na hranici svých možností. U dubu či lípy to nepřekvapí, že jo. Ale u nich, u vrb, je to výkon.

Sestupujeme níž mezi dva osamělé javory mléče, uprostřed nich se rýsuje vrchol Poledníku. Kolem jejich kmenů leží jak kosti ulámaných končetin větve, které olámala podzimní námraza. Slunce klesá a naše stíny se prodlužují. V rezavých stéblech ještě není stopy po jarní zeleni. Sluneční paprsky nejsou v oparu ostré, ale do lesa vnikají i tak krvavě. Snažím se heslovitě si zapsat tohle setkání s jívami a javory na Zhůří, ale chybí mi energie. Je to tak, že si celý život nechávám v zásobě nějaké síly, že si je rozkládám, aby mi vyšly i do budoucna? A přece dojdu do krajnosti, nejpozději ve chvíli umírání. A pak ji překročím.

***

Je konec března 2015. V teplém sektoru cyklony dosáhl orkán Niklas nejsilnějších poryvů. Teplota se vyšplhala přes 5 °C a lilo. A nyní přechází další fronta. Tentokrát studená. Vichr pění, proráží z paseky do lesa, po hrstech vrhá perličky krupek s vločkami. Ve vírech se zvedají vlečky chumelenice a vzápětí jsou sráženy zpět na paseku mezi jalovce a nízké smrčky. Snaží se někdo přišlápnout padlým andělům roucha? Natrhnout je o trny?

Prostorem pod mračny zmatečně letí loňské listí, točí se do všech stran a výš a výš, ach, není to listí, je to letka pěnkav jikavců neboli jikavců severních (Fringilla montifringilla), kteří přes Šumavu jen přetahují. Svítí jim zářivě bílé kostřce, poletují v peřejích vichřice jak utržení dráčci. Dívám se na ně, jak se pokoušejí různými šroubovicovými manévry přistát v koruně jeřábu, kde mám krmítka.

Nárazy vzduchu rozbíjejí hejno, ale ptáčci třepotají křídly a pátrají po neviditelných koridorech, kudy by šlo slétnout do nižších pater vichřice. Každý z těch ptáčků nese v sobě vědomí, z nějž vidí svět. A svět takto násobně viděn z hejna unášeného vichřicí se sám v sobě prolíná a točí, prošpikován víry a propady.[3]

V nejprudších nárazech, blížících se 31 metrům za sekundu, se nadouvá střecha, nějakou škvírou je pod ni vháněn průvan a ona popadá dech, kašle, chvíli se dusí a vzápětí je zahlcena novými a novými přívaly vdechů. Krytina tlumí exploze, vlní se a v oknech to hučí, jak rychlý tah povětří vysává budovu stanice. Probíhá divoká vnitřní masáž! Někdo tu zpívá na jediný nádech dlouhé minuty. Vykonal v trpělivém čekání své poslání. Nyní je propuštěn. Na střeše držím se zábradlí. Vichr jako by ždímal ze soumraku nové a nové rezervy. Opět sílí a zábradlí drnčí. A když nastavím vichru tvář, mám svou potravu.

***

Jdeme přes louky nad Vimperkem. Padá sníh, foukalo a my zakopáváme o zasněžené krtince. Olda se rozbíhá a dělá naschvál co nejdelší stopy, aby v nich Dominik nemohl běžet. Pak se role obrací; teď běží první Dominik, ale následovat malého v jeho stopách je pro Oldu legrace. Na jednolitě šedivé obloze matně svítí slunce, připomíná zamlženou studnu.

V lese kraluje bezvětří. Chumelenice propadává vertikálami do smrkových sálů. Míjíme pramen, který jsme s Oldíkem a Erikou kdysi čistili. Nejvíc vody z něj vytékalo vždy na jaře po tání, během léta skoro vyschl. Možná se v něm objevovala jen ta voda, co stékala z polí nahoře. O kousek dál míjíme dvě břízy. Rostly tu tři, jedna z nich stála v cestě, zbyl po ní už jen pahýl. Když jsem tu před mnoha lety chodíval s Barunkou a Danem, zastavili jsme se v trojúhelníku bílých kmenů a pak jsme se rozběhli zběsile po cestě dál, jako by nás ty stromy měly chytit. Trávili jsme tu takřka každý všední den. Byl jsem na mateřské, Helenka chodila do práce. Z té doby mi ulpěl v paměti rozhovor.

„Co je to za les?“ ptala se malá Barunka.

„Vždyť sem chodíme denně,“ divil jsem se jejímu údivu.

„Ale dneska prší,“ odpověděla Barunka.

Scházíme od dávno už zarostlé paseky, ze které jsem před dvaceti lety dohlédl až na nahořanský hřbet. Pod ní prorůstají stinnou smrčinou vysoké doubky. Kdysi jsem z nich ulamoval větvičky a dělal jsem koupel pro malého Dana, když měl nějakou vyrážku. Pak jsem ho nutil, aby stromečkům poděkoval, a on nechtěl. Scházíme níž k Meditačnímu potůčku. Pod nohama se nám proplétají stružky vody a snášející se vločky v nich šmahem mizí, jako by je tam ukrývali falešní hráči.

Míříme k vrbičkám. Překvapuje nás svěží a teplá barva vrbových proutků. Snad že z ukrytých hořáků v kmíncích vrb vyletují vzhůru a do stran štíhlé plameny. Ořezáváme je, aby příští rok vyrostly nové. Párkrát se propadáme podmáčenými břehy do potoka. Sníh je mokrý a lepí se nám na boty. Tam, kde na jehnědách jív tál, zbyly po něm vodní kuličky, které se dobře drží na chloupcích kočiček. Hlavou dolů se v nich odráží bludiště větví. Jinde tající sníh mezi květy vytváří můstky.

V dálce na bílé louce usedlo hejno tmavých a štíhlých ptáků. Marně se snažím zjistit, co jsou zač. Poskakují u mokřadů a jsou velcí asi jako špačkové. Jak se k nim přibližujeme, hned odlétají. Ale možná se mi jen zdají tmaví na pozadí sněhu.

***

Čížkové půst nedrží a krmí se slunečnicovými semínky. Občas mezi ně přilétne i hýl. Jsou to na mých krmítkách pravidelní jarní návštěvníci. A potom odlétají na svá skrytá nocoviště. Vyjasňuje se. Mezi temnými zbytky oblačných flotil září Venuše, Jupiter a také Sírius. Vlády se ujímá velkopáteční noc. Teplota rychle klesá.

Pár minut před půlnocí mířím do středu Polce zalévaného úplňkovým svitem. Měsíc svítí přede mnou jako cíl vysoko na nebesích. Bořím se do hlubokého sněhu, a když se otočím, moje šlépěje v polámané krustě odrážejí měsíční zář jinak než matný povrch panenské dubnové sněhové pokrývky. Vyzařují z mrazivé pláně, jako by měly vlastní světlo.

Luna mě oslňuje. Skoro se nechce věřit, že jde o pouhý odraz paprsků naší stálice. Zastavuju se a naslouchám tichu. Dívám se na hvězdy a opírám se o ně jak o pevné body. Tu se z lesa ozývá houkání puštíka (Strix aluco). Někde na jihovýchodě opakuje svůj melancholický motiv, jednou prostě, podruhé zajíkavě a trhaně. Jeho hlas se na pozadí mlčení přírody ozývá jak znamení nočního strážce slatin. Jistě je to i pro něj zážitek, dát najevo své niterné rozpoložení v naprosto ztišených kulisách. Měním směr chůze, mířím k němu. A vzápětí slyším jeho volání ze severozápadu. Asi jsem mu vstoupil do teritoria, a tak neslyšně přelétl kolem mě na druhou stranu.

Pláň tlumeně jiskří a nenápadně se ježí jinovatkou. Teplota při zemi se blíží –15 °C. Čas teče a všechno rozpouští. Kdyby nebylo času – kdo ví?

***

Stojím na okraji horského lazu a dívám se k churáňovským chalupám. U Pešlovy chalupy chybí starý modřín. Hned jak zemřel starý pan Pešl, mladí jej podřízli. Nevím, zda to bylo na znamení smutku, nebo jen chtěli počkat, až děda zemře. Sedalo v něm mnoho ptáčků.

Sníh na severním okraji lesa dodýchává a daleko nad Popelnou horou pořádají káňata svatební lety. Párek dravců se snáší ve vývrtce dolů, zhoupne se dole v úvrati a stoupá vzhůru ve svíci, křídla se oběma zalesknou bělobou. Po louce kluše vzhůru hubený psík. Čmuchá a čmuchá, je ve svém živlu.[4] Tlesknu do dlaní. Psík zastaví, kouká směrem ke mně.

Zpěv lesů mě uklidňuje. Za plotem stanice kvete jíva. Vidím dobře? Směrem od ní letí včely. Míří pěkně jedna za druhou k východu. Je tam za lesem nějaký jejich domov? Ale jak se lesknou na pozadí temné smrčiny, poznávám, že to nejsou včely, ale smrková semínka, lehké vrtulky. Jdu k jívě a čichám k jejím květům. Ta vůně! Na chvíli jsem se stal společníkem čmeláků, pestřenek trubcových, drobných mušek a také jednoho pavího oka, asi loňského, co přezimovalo a teď vylétlo na několik posledních dní. Neptá se na nic, nastavuje křidélka slunci a využívá každé chvilky, aby se dovědělo něco podstatného o naší stálici. Zemře na jarním sluníčku.

Ležím teď na břichu na trávě, ale vítr je studený. Smrková semínka chrastí v okapech. Snášejí se i kolem mě.

Tohle semínko smrku,

co jsem chytil,

mi chutnalo nejvíc.

Raději vstávám. A vida, ležel jsem na žížale. Kroutí se mi na dlani, dělá smyčky, uzly, rychle se zaváže a opět rozváže, ach, s jakou rychlostí si vytváří problémy a v jediném tahu je řeší, v nekonečné melodii nějaké Bachovy skladby, třeba chorálu Jesus bleibet meine Freude BWV 147.

***

Ukládám se v lese ke spánku. Nevidím na krok, srpek měsíce už zapadá i s přívěskem Aldebaranu, který se ho takřka dotýká. A pak už jen hučí koruny smrků, jako by se někdo procházel o patro výš, možná jsi to byla ty, Olívie, chodíš po půdě sem a tam, snažíš se tichounce našlapovat, ale vlečka tvých šatů za tebou šustí a světlo tvé podkrovní komůrky problikává otvory po sucích a mezi trámy.

Navštívil mě klid. Připadám si jako hráč Člověče, nezlob se, kterému vyhodí figurku těsně před cílem. Někomu, kdo poblíž mě uštvaně sedí, vysvětluju, že mám spoustu volného času. Začínám od začátku. Někde v dáli přede mnou usilují mnozí vejít do království nebeského (Lukáš 13,22–30). Ale já už se prát o přední místo nemusím. Hospodář vchází, dveře se brzy zavřou, měsíc zapadne a já se konečně propadnu do slastného spánku.

V noci se několikrát budím a těším se na ještě několik hodin tmy a ticha. A pak vidím, že již lépe rozeznávám větve nad sebou i kořeny a větve okolo sebe. Je mi líto, že už končí to úplné a neporušené mlčení, ve kterém jsem se koupal jak ve vlnách snad prenatálního moře. Tu se ozývá vysoký hlásek nějakého malého štěbetajícího ptáčka. Přetahuje někam nade mnou, možná sám nebo v hejnku. A hned po něm spouštějí trylky drozdi a jeden kos, který však dost únavně začíná své motivy na stejném tónu.

Bolí mě tělo, nechce se mi hnout, ale musím vstát. Balím si spacák a tu mě mezi větvemi, v tom hustém a stinném lese poleká purpurový svit vycházejícího slunce. Prohořívá nízko nad zemí v jediném bodě mřížovím větví. Nechávám vše na zemi, jdu za ním, napichuju se na větve, zakopávám a ani stabilitu nemám jistou, vrávorám, hlava se mi točí. Něco mám stihnout, nevím co. Nebo nehybný střed – oko tajfunu výmluvnosti?

***

Jaká je naše superkrátká paměť? Taková, aby navázala uzlíky pásma obrazů a vjemů?

Těžkne chůze, trhliny mraků přetékají nad cestou z jedné strany na druhou, lávují a vlní se žárové stuhy, pak na chvilku slunce osvítí tu rovnou cestu od Matesa k Danielce, hned volám Nejvyššího, abych ho nepromeškal jako minule, ale hovno, nikde nikdo a nic. Zbytky sněhu jsou kluzké. Každým proklouznutím to bodne v podbřišku. Jsem sám.

Jdu po krajnici – středem cesty mě provází klikatá prasklina, prasklina podélná, chvějící se jak čára pobřeží z letadla.

[3]
Polda Kukačka, někdejší pozorovatel počasí na Milešovce, mi napsal 2. 4. 2015: V promočeném lese proměnilo slunce mladé boučky ve zlaté a vždycky, když jsem se chystal zlato vyfotit, tak ho mrak zhasnul. Když jsem foťák zase schoval, tak je rozsvítil. Několikrát. Teprve když jsem předstíral, že už mě to nezajímá, tak to zas rozsvítil. Co všechno se v lese děje, když tam není pozorovatel!

[4]
Martina, pastýřka ovcí, mi napsala 21. 4. 2015: Já vidím letošní jaro spíš za jízdy, jak uháním každý den nejméně dvakrát se svým psem na pole, cestou si všimnu, že tráva povyrostla, nejen bezy, ale i listnaté stromy už mají listy, trnky jsou obalené do běla, osluněné louky najednou plné pampelišek, zablácený dvorek, na kterém stojí moje pracovní maringotka, se začíná zelenat, kočky vylézají z postele ven a vyhřívají se na plechových kontejnerech s obilím, v zahrádce mám zatím jen cibuli – potřebovala by zalít, jabloň v zahrádce se chystá co nevidět rozkvést (je to uzavřený dvůr, je tam teplo u zdi). V lese jsem letos ještě nebyla, vlastně ani loni, Krkonoše v dálce jsou pořád zasněžené, už máme 35 jehňat, já jedno kůzle, zasadila jsem přes třináct tisíc černých topolů. Ne, nechci takhle žít pořád, ale aspoň jsem venku od rána do večera, nikdo mě nehoní být někde na čas a aspoň jednou týdně se svezu na kobyle, když mi zbydou síly. Dvoreček kolem maringotky se postupně zaplňuje mými zvířaty (mám kohouta a tři slepice, dva běžce, kachna sedí na vejcích, psa a pět koček). Oslice už je březí, tu kupuju na splátky, a hřebeček Bobek a počet koz zůstává stejný. No jo, musím je živit, když už je mám. Tak jsem si včera aspoň udělala ohýnek před maringotkou jako doma na Šumavě a upekla jablko. Brzy budu spát venku pod tou jabloní.

INTELEKTUÁL MUCHLÁ PAPÍROVOU KOULI

Vydávám se na cestu na sever. Málem jsem vrazil do píďalky, která se mi spouští z větve stromu přímo před nos.

***

Za zády mi něco šustí. Přistává holub? Ne, to na přeplněné popelnici plápolají ve větru mikrotenové pytlíky.

Černoška s divokými, plamenně rezavými hady vlasů tlačí přes ulici sporťák. Hadi se otřásají v rytmu její chůze na vysokých podpatcích. Volá dovnitř na malou: „Pin – ty! Ha – há!“

A holčička odpovídá: „Pin – ty! Ha – há!“

***

U autobusové zastávky muchlá jakýsi intelektuál neviditelnou papírovou kouli.

„Musíš mít obě platformy. Ideologickou i materiální,“ říká mladé ženě ve vytahaném pleteném svetru, která na něm lpí očima.

„Dobře. Vidíš, že je to reálný. Ano. Nóóó,“ zvyšuje muž hlas, jako by přednášel pro celou zastávku. Holoubci přicházejí blíž. Že snad mám něco k jídlu. Nemám.

„To je vina. To je pozice. V systému,“ tvrdí muž.

Sestupuju do metra. Vagon je plný. Mladík se zpovídá svému cellu, opírá hlavu o jeho krk. Stařec hledí přes obroučku brýlí na černý vzorek dámských punčoch, jako by čekal na vysílání zakázané stanice. Jiná žena si utírá papírovým kapesníčkem šminky. Palce tančí němě po mobilech. Vystupuje razantní dívka, drží kytici květy dolů. Tlustý dredatý blonďák pohazuje povislými rohy. Tu slyším tupý úder, někdo křičí, připomíná to zakvičení dobíjeného zvířete, přes nahnětená těla cestujících tam nevidím, ale když zastavujeme, běží nějaký muž po peronu k pracovníkovi metra.

„Teď! Teď ten vlak, co odjel!“ volá. „Bijou tam ženu! Třetí vagón odzadu!“

Vycházím na Holešovické nádraží, tady mám koutek u válců, na kterých kdysi byly nalepené jízdní řády. Občas sem někdo umístí obrázek či báseň. Nikdy jsem tu nepotkal člověka, který by i jen pohlédl.

Čtu si tu texty z pozůstalosti kreslířky Ády Taübelové, která se zabila v osmadvaceti letech pádem z okna.[5]

***

Svítá. Docházím vychrtlého muže, který za sebou táhne vozík na kolečkách. Ze zadní kapsy džínsů se mu vymotal pásek igelitu, jako by někdo rozřízl na pásy harmoniku a jeden z těch pásů mu přilepil ke kalhotám. Visí za ním jak ocas. Mohl bych mu ho přišlápnout.

Půlměsíc září. Kos vyzpěvuje na stožáru, který tu zbyl po železniční lampě. V jeho hlase zní cosi překotného a zneklidňujícího. Spát, volá to ve mně, v tichu spát na opuštěném peronu nádraží Zámecká zahrada, neotevřít oči, nedočkat se rána, neslyšet tenhle zpěv.

Těžkou chůzí míjím jírovce. Touhle alejí jsem kdysi chodil ze školy a do školy a nyní se vleču, nevím kam. Vrážím hlavou do jedné z větví. Otáčím se a hle, ulomená haluzka visí i s pupenem na kusu kůry, houpe se, vzpomínka na mě, než ten impuls převezme průvan nikoho. Již se nebudu moci k ní vrátit, musím dopředu, kde budoucnost cení zuby střech v tom plesnivějícím, v tom odpadkovém ránu.

***

Vietnamec stírá ze své škodovky vločky, pěkně prstem jednu po druhé. Pak tleská dlaněmi, jak se snaží padající sníh splácnout.

Mladík se sluchátky tlačí řadu nákupních vozíků v podobě beranidla.

To zvoní budík? Ne, to není budík, to cinká vyžvejkaná sbíječka.

Kdo se má v tomhle městě vyznat? Jdu dál, jdu dál, na obzoru kouří trmické komíny, za nimi se modrá Vysoký Ostrý, kde mi před skoro třiceti lety vyzula Lída Zlatovláska na prudkém svahu botu a odkopla ji dolů, abych zavrávoral a musel se jí zachytit, obejmout ji. S tím vším mě smíří jen smrt.

***

„Šmarjá, já nejsem blbej, Jano,“ šeptá s tlumenou zuřivostí šlachovitý seladon v zeleném upjatém saku. „Blbá jsi ty!“ Vše je na něm sevřeně nepřístupné a chladně přísné. Ta sebekontrola! Má před sebou sporťák s chlapečkem, který se živě zajímá o regály s potravinami.

A žena za ním tlačí se sklopenou hlavou nákupní vozík. Její pohled připomíná oči zbitého psa.

Jdu kousek za nimi. Tolik bych si přál vidět na tváři muže či ženy úsměv. Ale nemohu je následovat moc dlouho. Všimli by si mě. Považovali by mě za úchyla nebo teroristu.

Vycházím před Penny Market, močím u garáží na nějaké hlemýždě.

„Beru,“ říká o kousek dál chlápek ženě, která jej doprovází. „Ale to záleží na reakci, až přijdu domů. Když bude v pohodě, tak… Když ne…“ Míjejí mě zdravou mladou chůzí, za nimi capká psík.

***

U teplického divadla se dlouze dívám na fotografii Celestina Arcea. Klučina se houpe na houpačce zavěšené v kopuli vybombardované mešity.

Po křižovatce u někdejšího Gastronomu chodí medvěd. Musí mu být v tom kožichu vedro. Drápe na sklo u bankomatu. Nějaká chodící reklama? Rychle jej míjím, vždy když se po ulici promenáduje někdo v masce, chce z lidí vymámit peníze. A zatímco toto píšu, odkudsi ke mně vane vůně zelňačky, nevím odkud, píšu to na sloupku plotu, za kterým se tísní husté křoví, pod nímž ani tráva neroste.

Pokračuju městem. V zámecké zahradě stojí několik žen s kočárky, vrtí se v bocích.

Zelená –

na hrudi se jí zhouply

oči myšáka.

***

Večer vycházím na vrchol Milešovky. Sedím s meteorologem Milošem v bufetu U Královny Českého středohoří. Sedí tu též hajný Daniel Pitek z Černčic a spojaři. Jeden z nich vzpomíná na nějakého opilce.

„Jezdil na pionýru z Litoměřic do Terezína, tvrdil, že je tam víc pravých zatáček a že má ojetý pláště na jedný straně. No vždyť po práci zase jedeš zpátky, ne, namítal jsem. To jedu autobusem, on na to. A kdo ti veze zpátky toho pionýra? No toho mám doma ve sklepě. A stále mlel svou, nedal si to vysvětlit.“

V noci vycházím na hrot rozhledny. Měsíc prosvítá hustými cirry, okolo něj se vytváří malé haló. Na jihozápadě vidím světla Klínovce, na opačné straně svítí věž Ještědu a také je vidět zář Prahy. Odbila hodina po půlnoci. Vítr vane od východu, bez nárazu. Stojím k němu čelem, se zavřenýma očima vychutnávám ten tah, průvan. Bezobrazné promítání. Horizontální naléhání všehomíru.

Uléhám ve věži do malého pokojíku, kde jsem v roce 1988 přepisoval svou básnickou knížku Vlak za konečnou stanicí. Mohla by to být mnichova cela. To ticho. Jak je to už dlouho, co jsem tu seděl, pil jsem víno a po tři dny ťukal do kufříkového psacího stroje. Meteorolog Polda Kukačka dole ve své pozorovatelně kompletoval mapy rumunských Karpat.

Za oknem tenkrát visela mlha. Jen vítr hučel. A pohled do kalného prázdna obracel mé myšlenky do nitra. Nyní jiskří údolní světla daleko, daleko. Teskně hledím do celého kraje, u nohou mi leží odcházející mládí i s hrotem Ještědu, se světlem Kladna, všechny lásky, tresť z nich, neslyšná hudba prožitků, které se nerozvinuly.

***

Jdu na záchod v metru na stanici Anděl. Před zrcadlem se soustředěně upravuje muž s pleteným kulichem a s miminkem ve vaku na hrudi. Natahuju krk, napadá mě, že je to blázen a má ve vaku marionetu. Ale nevidím nic, ani hlavu panenky, ani hlavu dítěte. Muž si popotahuje dlouhou bradku. Překáží těm, kteří chtějí též na záchod.

Konečně usedám na mísu. Na rouře ke splachovadlu visí černou šňůrkou od boty přivázaný kus černého bezzubého hřebene.

Chlap venku volá: „Honzo!“

„Nó,“ odpovídá mu polohlasně někdo z vedlejší kabinky.

„Kde jsi? Na kterým?“

„Já lezu ven už.“

„Sto padesát na šedesát. A to nepiju,“ říká ten venku. Přerušuje ho hukot spláchnuté vody. Dveře bouchnou.

„Kdes byl?“

„V Berounu.“

„Kde?“

„V Berounu.“

„Teď?“

„Já jsem byl tady.“

***

Jdu pomalu na autobus. Nastupuje se mnou Milan z vimperské pobočky Komerční banky. Uvelebujeme se až úplně vzadu. Milan zapíná smartphone. Naskakuje mu Fortuna.

„Sázíš?“ ptám se.

„Sázím ředkvičky.“

Před námi sedí dvě starší ženy, každá na své dvousedačce. Jedna se naklání zezadu k té druhé.

„Nejstarší nebývá doma,“ vypravuje. „Ráno odchází a vrací se až večír. Ta dcera, co pije, má pejska sama doma, ta si ji nevezme, že by po schodech nevyšla do patra, a ten Pepík, že prý má jedna plus jedna, že by si tam lezli na nervy, tohle se jim vrátí, já jim nepřeju nic zlýho, ale tohle se jim vrátí.“ Autobus vyjíždí z Prahy, slyším už jen útržky. „Sesbírají kostičky z hrobu, dají do rakvičky… Ale mladí, nemáme na tohle, nemáme na tamto… Jsou to cikáni a ti jsou hodní… Byl to hodnej člověk, ale všechno muselo být akorát…“

[5]
Dvě loďky z cukru / Jsou u dna čaje / Jedna i druhá / Pomalu taje // Dvě loďky z cukru / Hrají kdo dýl / Jedna již zmizela / Obrys tu zbyl. // Ta druhá také / Čaji tvar nabídla / Zůstal tu proměněn / Nevidíš sladidla

Na kraji lesa / Je listí / Do pole / Jako já / Do tebe / Jako ty / Do mě

KVĚTNOVÉ NOCI

Tu květnovou noc klesla přízemní teplota na –4,2 °C.

Během usínání do mě vstupuje pokoj, ptám se v něm soustředěným hleděním na hvězdy. Poznávám, jak pomíjivá je moje existence, jak kratičká je a jakými bezmocnými družičkami jsou pošetilé panny slov. Během mého života se posune jen pár kamenů po svahu hory, nic víc se nestane. Tato pomíjivost je mi útočištěm a kolébá mě. Usínám jak dítě s hlubokou důvěrou pod ochranou noci. Tvoří se jíní, které brzy ráno rozpustí paprsky slunce. Probouzím se, kdy už se patrní. Do uší mi vniká ostře zpěv drozda. Během noci ke mně někdo docvrnkal ledové krůpěje. Uložil je do kalíšků listů kontryhelů.

***

Následující květnovou noc se pokles přízemní teploty zastavil na 0,3 °C. Dlouho se dívám do zenitu na Mizar a Alkor z Velkého vozu. Druhá z hvězd se mi už úplně ztrácí, ale v záchvěvech mozkových vln se vždy na chvíli vyloupne. Měsíc vychází až ve druhé části noci, vsakuje do houstnoucích mraků. Je to cirrus v pásech, připomíná péřové plátno, které rozhozeno vsakuje do podmáčené černé pláně oblohy. Snad ho tam nastražily husitské ženy? Ráno mě opět budí drozd. Sedí tak blízko, jeho zpěv je až ohlušující. Krůpěje v lístcích kontryhelů mají na svých vrcholech malé ostrůvky žlutého pylu. Začínají kvést smrky.

***

Další květnovou noc klesá teplota k hodnotě –2,2 °C. Ležím na čabrace jen tak, přikrytý dekami. Nehýbu se, jako bych stál v pozoru před hvězdnou stěnou. Jsem tělo z jejich těla, jsem tvář z jejich tváře. Vzpomínám na Mojmíra, málomluvného vychrtlého mladíka. Řekl mi kdysi v Kladrubech, kde jsme recitovali básně pro vozíčkáře: „Kdybychom neexistovali, nebyly by ani ty hvězdy.“

Bez spacáku se cítím volněji, ale během noci se choulím do klubíčka, abych udržel teplo v ulitě svého těla. Ráno pozoruju v nejnižších úžlabinách na okrajích stébel jíní. Omrzlé skluzavky stébel připravené jako kratochvíle pro ranní broučky.

***

O pár květnových nocí později je ve dvou metrech nad zemí přes 8,9 °C, při zemi 1,6 °C. Znatelně se oteplilo, vždyť ještě minulou noc naměřil Honza při zemi minimum –4,7 °C. To už je pro květy borůvek riziková teplota. Musíme doufat, že vydržely.

Blíží se půlnoc. Třetinu oblohy zahaluje cirrostratus. Nasunul se od jihu. Připomíná písčité pobřeží, rozlehlou pláž hvězdného moře. Před Severní korunou a Pastýřem se zastavuje, ponechává zbývající obloze jas. Ležím na zádech, ve stéblech trávy cosi chrastí. Opět ulpívám pohledem na Mizaru a Alkoru. Tu letí meteor. Jeden rychlý od severovýchodu. Druhý od jihovýchodu plachtí pomaleji, ale stejně jako první mizí ve tmě. Myšlenka kolem mne opisuje kruh a létavice je její tečna. Ale tuším jen horký vzduch, který tam po ní zbyl.

Po třetí ranní se budím. Ještě je tma. Potím se. Takové teplo. A hvězdy jiskří, cirrostratus zmizel bůhvíkam. Na jihu osvětluje oblohu blýskavice. A nenápadně se zvedá vítr. Není to vítr, který přichází odjinud, padavý vichr, který strhává zpod základny letících mraků hrsti vloček či krůpějí. Tenhle vítr je tichý, vystupuje zpod vývratů, padlých kmenů, trsů trávy a zvířecích nor, zpod balvanů na břehu Losenice jak dosud spící, kdysi rozprášené komando. Dlouho spal, ale nyní procitá do mladistvé síly. Potmě se obléká do vrstev vzduchu, neztratí slovo zbytečně. Ale já jsem jak Herodův chudý služebník, který zaslechl příslib tří králů, že se budou touto cestou vracet od narozeného Mesiáše. Nejvyšší jim však přikázal, aby se vydali zpět jinudy. Pustá je pláň, nebyl jsem hoden jejich návratu.

***

Poslední květnovou noc klesá teplota při zemi na 1,9 °C. Opět jsem se vyhnul mrazu předchozí noci, kdy teplota při zemi klesla na –3,1 °C a ve dvou metrech nad zemí na –0,3 °C. Když jsem jel do práce na kole, mrzly mi prsty. Odpočíval jsem na posedu u Hrbu, díval jsem se dolů do dalekého severního podhůří a zahříval jsem si ruce v kapsách.

Ležím ve spacáku, obloha je skoro zatažená altokumulem ve dvou vrstvách. Ta nižší leží 2 400 metrů a ta vyšší 2 850 metrů nade mnou. Vítr fouká kolem čtyř metrů za sekundu a les pokojně šumí svůj chorál. Dívám se, jak souostroví mračen velebí dálku plavbou. Tu a tam poodhalí půlměsíc. Zdá se, že časem začíná oblačnost řídnout. Objevuje se volná hladina oblohy a na ní – hvězdy. Je jich jen pár. Svítí však ostře jak jazýčky nebeských ještěrek. Lodě s kořistmi vplouvají pod ochranou noci z volného moře rovnou do stavení. Stojím v přístavu uprostřed ostrovního bludiště, vyhlížím ztracenou lásku. Tma mi šeptá: Když ponecháš všechno na svém místě, tak se ti vrátí. Ale má mysl zapomíná a touha vychládá.

Probouzím se mokrý rosou. Pod hlavou mám vlhko, deka ze mě spadla. Jako by začínalo pršet. Ale to se jen třou moje vousy o stále zvetšelejší spacák. Obloha je jasná, přes souhvězdí Orla a Labutě se táhne zákal Mléčné dráhy. Jako by se Severní kříž potáhl vertikálou mlhy. Slovo šerka použil ve své próze Jaromír Tomeček a já si ho v úplném tichu – vítr už ulehl – stále musím opakovat. Je to opojné slovo.

Nazírám vesmírný přesah. Je to zvláštní: v jednotlivostech by mohl vládnout chaos, celek by měl dávat smysl. Ale člověk touží po smyslu své nepatrnosti, ať se vesmír jako celek třeba zhroutí.

PYLOVÉ DÝMOVNICE

„Potkala jsem ženu,“ vypravuje Martina, pastýřka ovcí. „Dělala jsem s ní u koní na Šumavě v Ohrazenici. Děti neměla, svůj život zasvětila koním, ale i jiným zvířatům, měla králíky, čtyři psy, teď už má jen tři. A k tomu možná deset koček. Nezajímala se o duchovno, bavit se o Bohu považovala za blbost. Ale věřila, že když některé z jejích zvířat onemocní, přijdou ta ostatní z druhé strany, ta, která jí zemřela už dřív. Vyjdou mu naproti, aby to umírající zvířátko ochraňovala. Když je viděla, že jdou, už věděla, že se to nemocné zvířátko neuzdraví, že si pro něj všechna přišla, aby je odvedla na druhou stranu. Měla kocourka už dvacet let starého, bezzubého. Starala se o něj jak o stařečka, i stravu mu mixovala. Když jí ten kocourek zemřel – ona to nevěděla, jen to vycítila – nějakou dobu ho viděla sedávat na půli cesty mezi sebou a zvířaty přišlými z druhé strany. Jako by váhal. Teprve když mezi ní a kocourkem došlo k jakémusi smíření, odpoutal se a odešel definitivně na druhou stranu.“

Za pár dní mi vyzvání mobil a na něm číslo Martiny. „Haló!“ volám do sluchátka. „Haló!“ Nikdo mi neodpovídá, jen jakýsi šum se ozývá v pomalém pravidelném rytmu, jako by tam pracoval přesýpací stroj. Později mi Martina píše: Ahoj, můj telefon ti omylem volal, když jsem dojila kozu – ale náhody prý neexistují.

***

Kdysi jsme spali s Lídou Zlatovláskou na lávce na střeše stanice. Tenkrát se ještě vysílalo i v noci každou hodinu ručně. Bylo obtížné nasoukat se na úzkou lávku, na kterou se sotva vešla čabraka. Přikryli jsme se lehkou dekou a tiskli jsme se k sobě. Milovali jsme se i v tom tísnivém prostoru. A za hodinu jsem musel vstát a jít k počítači, odvysílat zprávu synop. Vládlo bezvětří, vzduch byl dusný, museli jsme se ukrývat před muchničkami. Na jihu svítilo souhvězdí Kozoroha, dívali jsme se na dvojhvězdu Algedi v jeho čele.

Proč si zrovna vzpomínám na pozdější noční rozhovor s ní? Bylo to těsně poté, co jsem ji opustil. Sloužil jsem na Churáňově, bylo po půlnoci.

„Až ti bude nejhůř, určitě se mi ozvi,“ šeptal jsem do sluchátka.

„Teď,“ odpověděla Lída. „Teď je mi nejhůř.“

***

Brzy ráno se na paseku u stanice snáší zajímavý ptáček. Je to linduška lesní. Usedá na špičku jalovce, zpívá. Za chvíli opět vzlétá, ne moc vysoko, tak dvacet metrů, a zase se snáší s roztaženými křídly, kterými prosvítají paprsky slunce. A dosedá na jiný vršek jalovce. Vyhlížím na něj opatrně ze dveří pozorovatelny, ale je pozorný, hned jak se objeví hlava, už zase vzlétá.

Zatím probíhá velká gabrétská slavnost. Kvetou dřípatky horské. Mají rády stín, ale někde jimi na pár minut problikne paprsek slunce vnikající dovnitř lesa. Jejich modř se rozzáří. A já mezi nimi lezu po čtyřech, ba se plazím. Připomínají sukýnky družiček slepých od narození. Ve chvíli prohlédnutí spatřily ženicha a vydaly se tou cestou za ním.

***

Sešli jsme se u Klišíků na chalupě, Ferry, Ondra, Magdon, Ziny, Pošťák, Ríša, Ivoš a mlčenlivý Tonda, který teď žije u Klišíků na maringotce. Je to prý přeborník v hodu kladivem, několikrát přišel do hospody, kouli za sebou táhl na řetízku.

Jsme samí otrhaní a zarostlí básníci a povaleči. Jako bychom vyšli ze všech stran z houštin. A s námi – Zinyho šestnáctiletá dcera Anička, dívka s vyzývavými rty. Obcházíme ji opatrně jak vlci. Ale jakmile jeden z nás vychází ven, aby se prošel, nadýchal se čerstvého vzduchu, již se Anička dívá, kam šel, natahuje nenápadně štíhlý krček, zda ho malým oknem chalupy nezahlédne, tuší, že tam venku, sám, bez dohledu ostatních dravců by si mohl troufnout, tam už není držen v šachu ostatními.

Také já vycházím kousek před chalupu. Mraky se rozpouštějí, za Zátoňskou horou a Červeným vrchem obloha plane, ale k nohám se už prořezává zima. Slunce klesá k obzoru a zbarvuje jeho zubatý obrys bronzem. Z lesů jako by různí poustevníci vypouštěli kouřové signály zbarvené mědí dávných kotlíků.

Také my vypouštíme kouřové signály. Koluje cream, což je jakýsi vylepšený čaras. V Indii má prý až trojnásobnou cenu oproti čarasu. Ferry mě poučuje, jak vtahovat kouř.

„Ostatní se smějou, ale je to vážná věc,“ říká mi starostlivě.

„Jo?“ směju se.

„Je třeba to obětovat bohu.“

„Jakému bohu?“ zajímám se živě.

„Šivovi.“

„Počkej, to já nemůžu. Jsem katolík.“

„Tak si to obětuj, jakýmu bohu chceš,“ mávne rukou Ferry. Tou dobou už se venku setmělo. Blíží se devátá. Ferry dostává nápad. Chce mi ukázat, jak umí jezdit na krávě jménem Gabréta. Jdeme ven za plot. Kráva je zatím klidná.

„Vyser se na to,“ volá zděšeně Ondra.

Má o bráchu strach. Zmocňuje se ho hysterie. Přesto nakonec Ferrymu podává stoličku a tlačí ho na hřbet poklidného zvířete. To však zneklidní a Ferry se jen s jednou rukou na jeho hřbetě neudrží. Bác, letí po hlavě do trávy. Ale nedá si říci a chce to zkusit znovu. Objímá mocný krk Gabréty, zatímco Ondra už teď opravdu křičí strachem. Přibíhá Anička a Pošťák. Také oni objímají krávu. Nakonec se Ferry na její hřbet přece jen vyškrábe a sedí. Připomíná středověkého rytíře vracejícího se z bitvy u Stalingradu.

***

Kdosi vhodil pylové dýmovnice do ran lesa. Vane odtamtud vítr a na louce se stáčí, jako by větrali po kalbě ve Valhale. Květy ptačky se chvějí v hloučcích jak mladé dívky v bílých šatech, o nichž se má pro příští noc teprve rozhodnout. Nesmím moc přikládat, aby k nim nedosáhl žár vatry. Občas odcházím do lesa pro trouchnivějící kulatiny, které se tam nařezané válejí už roky. Vlhnou odspodu, odpadávají po celých kusech a dalším rozpadem se vracejí do země. Kvete tu šťavel kyselý, prostá květina s jemně fialovým žilkováním. Je jí všude tolik, že si člověk ani nedává pozor, kam šlape. Ale už se stmívá. Ponechávám oheň jeho osudu a zapaluju si v horním pokojíku svíčku. Provázím pohledem linie posledních kreseb Karla Svolinského, nachýlenou kapličku vedle pírkového stromu, v němž sedí ptáček. Usínám. Ptáci venku zpívají, jako by mě předletěli do Galileje. Jejich trylky zní v echách, zostra se drolí a ticho je opět svařuje.

***

Stárnu a stále víc mě unavují dlouhé příběhy. Jen koukám, kde co lítá, a nejsou to jen ptáci. Prší, lidé si naříkají na počasí, že nikam nevidí přes mlhu a že se ani v květnu neohřejí, ale já se soustředěně dívám kolem sebe a ten pohled je otázka: Jak je to možné? Jak se to děje? Což je to samozřejmé?

Selbst-verständlich?

Z dlouhého vyprávění Míry Předoty si pamatuju jen dva obrazy, jak v kterési hospodě pod Velkým Javorem krmí rodič nemluvně chlupatými knedlíky a jak na vrchol nejvyšší hory Šumavy vyjíždí mezi kabinkami lanovky svatební kočár.

***

Kdykoliv míjím na louce u Drozdího Dvora koně Dereka, zařehtám na něj. I když stoupám ke Sloupu a nemohu popadnout dech. Ale koník nic. Možná řehtám nějaké hlouposti nebo v cizím nářečí. Nevadí, místo koníka mě registruje strakapoud. Sedí na kmeni stromu nízko nad zemí, a jak mě zmerčí, hned mizí za kmenem. Za chvilku zvědavě jukne, jestli jsem ještě poblíž. Ne, nešlape mi to do kopce tak rychle. Chachá, vidím tě, směju se. A on frr, letí na nějaký vzdálenější strom. No dobrá, ani strakapoud není moc sdílný, nerozumí mému humoru. A tak stoupám a pokřikuju na pěnkavu: To koukáš, co, jaký červ se tu plazí po zemi, ty rychlokřídlá, lehoučká! A pod Hrbem volám na mravence: Zdar, klucí! Počkejte si na sluníčko, aby vás trochu rozhýbalo.

Ale slunce dělá za mrakem mrtvého brouka. A hned jak na povel se zavírají pampelišky. Máme všichni utrum.

***

Vracím se ke stanici. Slunce pálí. A vida, malá zmije se vyhřívá na asfaltu, mládě nerozumné. Prchá v úleku z mého dosahu. Plazí se do trávy. Ale nemůže se dostat do úkrytu v zemi. Naopak, ve zmatku se zaplétá do keříku borůvčí, leze jeho větvičkami výš a výš, až už nemá kam stoupat, zvedá hlavičku, natahuje tělo sem a tam, kývá hlavičkou, pátrá, kudy dál vysoko nad zemí. Nechávám ji raději v klidu, aby si našla úkryt. Skláním se ke květům borůvek, k těm něžným a neokázalým zvonečkům s krajkami.

***

Jsme jednovaječní protivníci: má zpocená hruď na louce pod Huťskou horou a vítr letící sem od hřebene pohraniční Šumavy, ženoucí mi do tváře veliké kapky z nasáklých mračen. Vyrůstali jsme pospolu jak dvojčata, po narození jsme se vydali každý jiným směrem, za hranice lesa, do houště solitérních smrků a teď jsme se setkali právě tady.

Jak rozlehlá je tato louka, která se vypíná nad okolní krajinu, do níž se zatínají drápky deště. Mezi nízkými stébly trávy se chvějí a třepetají dráčci violky rolní, silenky dvoudomé a řeřišnice luční. Tančí jak okvětní motýli upoutaní na útlých stoncích.

Nastavuju velkým kapkám tvář. Jako dítě jsem nesnášel lidi s deštníkem. Sotva se k zemi snese pár kapek, hned jsou nesví, cítí se ohroženi. Neměl jsem je rád, protože svým deštníkem dávali najevo averzi k mému milému počasí. Vyzbrojeni překáželi na chodníku i ve dveřích do obchodu. Nadto mi připadali nesnesitelně slušní. Rozuměl jsem si s vesnickými žáky záškoláky, s hudcovskými a újezdeckými rváči. Copak tihle kluci někdy nosili deštník?

Jedu zpět a na Zlaté Studni sedím v přístřešku, poslouchám déšť a je mi útulně, protože můj sourozenec je blízko, blizoučko. Slyším ho. Cítím ho v mokrých botách.

***

Sjíždím na kole z Cejsic –

vrabec prchá dírkou

v pletivu.

Putuju od květu ke květu. U potoka se skláním k řeřišnici hořké. V květech se jí potulují malinké černé diptery s hrbem, snad kroužilkovití nebo lovilkovití. Ty červené hlavičky! Nebo jsou to jen očka? Podivné lampióny, zdalipak nemají vysoký nitrooční tlak?

Lezu po čtyřech mezi konvalinkami. Rostou na okraji lesa a od luk vane ostrý vítr. Čekám nějakou zvonkohru. Ale nechávám dokořán špatný smysl – sluch je možné vypnout, stačí čich a zrak. Tu mi něco leze po lokti. No jasně, opřel jsem se o trouchnivý kmínek a rozvalil jsem hnízdo rezavých mravenců. A tak hned přetahuju tričko přes hlavu a vytřepávám ty malé kousavé potvůrky.

Stoupám loukou k Hrabicím. Stmívá se a ochlazuje se, vítr žene přeháňkový mrak, srážky už zamlžují vzdálený vrch Boubína. Jedu pomalu na kole kolem křovisek a buřeně. Tu slyším mezi větvemi nářek, doslova volání o pomoc. Co to může být? Nevidím tam, ale volání se ozývá z bezprostřední blízkosti. A nabírá na intenzitě. Probuzená sova? Mládě dravce? Kdepak, ten hlas je příliš zoufalý. Něco tam leze. Zajíc? Ale vždyť je to malé srnče. Už se udrží na nohou, ale utíkat ještě nesvede. Konečně ztichlo. Ale stojí na místě a dívá se ustrašeně na mě, i když jsem od něj pouhý metr a půl. Nožky se mu třesou. Jeho bezmocnost ve mně vyvolává podivnou směsici soucitu a šelmí chuti trhat, pást se na jeho strachu. Co se to ve mně probouzí? Snad v sobě ukrývám všechny zločiny, které kdy byly spáchány. Tu z pokladu černého tak, že následující odstín již pokračuje v pekle, vylovím rukojeť strašlivé zbraně a poznám, že jsem to já, kdo už ji jednou, kdysi dávno, svíral v dlani.

***

V noci na 7. června je teplo, ještě v 2.54 letního času dosahuje teplota 19,1 °C. Ale v 3.06 vítr sílí na 14 metrů za sekundu a během několika minut se ochlazuje na 15,9 °C. To vzdálená bouřka, která ze severozápadu němě problikává, k nám vyslala svůj výdech. A les jí odpovídá zpěvem, jako když žíznivé mládě volá své rodiče.

Stojím před stanicí a nastavuju tvář obloze. Jaký neklid je v povětří, jako by krajinu obětovaly ruce kněze během pozdvihování, rozdvojila se v tmách, vystoupala ve své neviditelné podobě o patro výš a tam se obohatila o rozměr větru. Toho chvění, chvatu, těch drapérií průvanů! Je už tak sucho! Z cest se práší. Liják, liják to chce. Ale kdepak, nespadne ani kapka. Až druhý den po obědě přichází nová bouře. Opatrná přeháňka zvlhčuje prach. Vzduch je teplý a vlhký, tlak par přesahuje 18 hPa. Vzduchem se potulují stovky drobných bílých můrek. Je jich plný les. Připomínají bludné duše, které se marně snaží dopátrat někoho, komu by mohly sdělit, kým byly. Každá má svůj skrytý cíl. Nebo se třepotají bez cíle? Ta představa je hrozná, otevírá i možnost dlaně, z níž byly vypuštěny bez jediného slova požehnání. Ta rozevřená dlaň je projevem bezvýchodné situace Nejvyššího, vždyť zamířil k nám všem současně a jeho zpráva zůstává nepochopena. Neboť On jde k nám všem v jediném přítomném okamžiku a my – si navzájem nerozumíme. Poselství si přebere každý po svém a s ním vykročí k bloudění.

Jsme jako ty drobné můrky, zavíječi či píďalky.[6] Občas některá z nich usedne, ale je to jen na chvilku. Když se je pokouším fotit, dochází mi, jak málo mám k tomu světla, méně než času.

Nízko nad Huťskou horou putují pásy trhajících se stratů. Jedu tam na kole, ale nic není vidět, dunění bouře zaniká v mlze.

V trychtýři srážkoměru

se narodilo

hejno pavoučků.

[6]
Pan Josef Jaroš, odborník na motýly a můry, mi napsal 10. 8. 2015: Na fotografiích jsou dva druhy „nočních motýlů“ (mají však nápadnou denní aktivitu):

1. Zavíječ Udea decrepitalis, který je ve střední Evropě vázaný především na horské lesy, v jižních Čechách se vyskytuje na Šumavě a v Novohradských horách. Housenka žije na kapradinách, jako hlavní živná rostlina se v literatuře uvádí kapraď ostenkatá (Dryopteris carthusiana).

2. Píďalka zelenopláštník borůvkový (Jodis putata). Tato píďalka se vyskytuje velmi hojně všude, kde roste borůvka, na které žijí její housenky.

REHKOVÉ

Jdeme s Dominikem na půdu. Ukazuju mu, aby byl tiše. A už letí. Frrr dovnitř okénkem ve střeše. V zobáčku drží slámu a teď si sedl na elektrickou šňůru pod trámy a tam se houpe a kouká na nás. Rehek. Asi mu připadáme důvěryhodní, tak míří nahoru na trám, kde si staví hnízdečko. U rehků se touto činností zabývá jen samička, jde tedy o budoucí maminku. A pak se vrací, ještě chvíli sedí na okraji střešního okénka a pohupuje ocáskem.

O den později slyším Helenku a sousedku. Jsou obě na půdě.

„To dělají ptáci,“ říká Helenka a ukazuje na zčernalé chuchvalce slámy, které leží pod trámem.

„To se dá shodit koštětem,“ kouká sousedka na trám.

„Nechte to být,“ volám zespoda. „Já to uklidím.“

„Ty nic neuklidíš! Nikdy jsi nic neuklidil.“

„Mami,“ volá večer nadšeně Dominik. „Na půdě je ptáček. Staví si hnízdečko.“ Běží k plotně a přitulí se k Helence.

„Já vím,“ odpovídá mu. „Ale to je špatně.“

***

Za soumraku přilétá na půdu rehek. Vznáší se na místě, jako by chtěl lapit nějakou mušku, pak usedá na trám a tichounkým hláskem, že ho sotva slyším, cosi špitá. Po chvíli se zvedá z hnízda samička. Vůbec jsem o ní nevěděl. Také se vznáší kolibřím letem na místě přímo před samečkem. Pak si spolu povídají na vyšším trámu pod otevřeným střešním oknem. Krátká výměna několika špitnutí a ještě odlétají ven pod zataženou oblohu. To je naposledy. Naposledy, co je vidím.

V noci uléhám na půdě pod jejich hnízdem, že s nimi přivítám svítání. Po chvíli déšť houstne, na eternit bubnují i dost velké kapky. Déšť mě svou neodbytností doprovází do spánku. Ráno mě probouzí zima. Vlastně už v noci se mi dostávala na tělo od podlahy, jak jsem sklouzl z karimatky. Svítá, plyn města začíná ucházet. Ulice sípají jak na umělé ventilaci. Čekám na rehky ještě během dne, ale je to marné. Srdce mi buší, prosím Nejvyššího, aby se vrátili. Jsou daleko, nebo někde blízko?

***

Nakonec se rehkové k nám na půdu přece jen vrátili. Teď krmí mladé. Létají sem a tam jak o život. Vidím čtyři hlavičky, ale možná jich bude víc. Ležím na podlaze, aby se staří nebáli. Přesto jsou trochu nejistí. Přilétnou, zobáček plný hmyzu, sednou si na jeden trám, pobíhají po něm. Pak si jeden sedne na elektrický kabel, který visí nade mnou z trámu na trám. Houpe se na něm a kouká na mě zvědavě z pouhých dvou metrů. Když vycítí, že není něco v pořádku, odlétne zpět na trám a začne vyrážet vysokým hláskem varovné tek tek. A mládež z hnízda odpovídá, jako všude lehkomyslná, neopatrná. Zní to jako ci čr nebo ci tř. A nejspíš to znamená: Tady jsme! Ta-dy![7]

Dlouho to trvá, než si rodiče dodají odvahy a nakrmí malé křiklouny. Nejprve přiletí až k hnízdu, vznášejí se na místě, třepetají křídly, mladí už vidí jejich pohyb a spustí křik, otevřou zobáčky, ale rodič to pro jistotu opět vzdá, vrátí se na kabel nebo trám opodál a teprve pak se rychle přemístí k hnízdu a zasune do hladového chřtánu nachytaný hmyz. Kde jen ho loví? Mívá plný zobáček něčeho nohatého s dlouhými tykadly, ba i s velkýma očima, s červeným zadečkem, to nejsou obyčejné mušky, kdepak, tenhle úlovek má jistě vysoký obsah proteinů.

Rád bych se na malé podíval zblízka. Vyčkám chvilky, kdy staří odlétnou lovit, rychle si přistavím štafle, lezu po nich nahoru, ale hnízdečko je vysoko, přímo pod trámem u samotného hřebene střechy. A malí už vědí, že jim hrozí nebezpečí. Když se přiblížím více, než je zdrávo, schovají se do hnízda, jen temena hlaviček jsou jim vidět. A nikdo ani nedutá.

***

Křik mladých rehků je slyšet z půdy až k domovním dveřím. Musím je napomenout.

„Co tady řvete?“ dávám si prst na ústa. „Máma a táta přiletí. Takhle vás objeví nějaký nepřítel. Není to tak dlouho, šel jsem ztemnělým Vimperkem a poblíž policie se pod autem cosi pohnulo, myslel jsem, že se tam plazí po břiše stará kočka, u Komerční banky jich je několik, mají tam své úkryty a vlastně už dožívají, belhají se, kulhají, ale ne, tohle byla kuna, krásně jsem rozeznal její bílou náprsenku. Drze mě pozorovala zpod auta. Na naši půdu by se dostala raz dva. Tak buďte tiše, vy malí křiklouni.“

Večer už za tmy věším na půdě prádlo. Musím si rozsvítit. Rodinka ani nehlesne. Začíná pršet. Slyším ten léčivý zvuk, ropotání, rumejšení krůpějí po krytině. Jak je to milé, naslouchat dešti z druhé, suché strany, tomu sešívání oblohy a střechy bezpočtem jehel. Nahoře v hnízdě je jistě útulno, i když rehkové si nestavějí bůhvíjak uspořádaná hnízda. Tohle je spletené z kusů mechu, stébel suché trávy, ale visí z něj i loňský javorový list a vpravo – vypadá to až hrůzostrašně – jakási nehybná peruť jiného ptáka sloužící zřejmě jako opěra, pera trčí vzhůru jak stožáry.

Ráno stále ještě prší. Odvádím Dominika ven, učitelka z Borových Lad Lenka ho nakládá do auta, já do kufru házím jeho školní brašnu. Rehčí sameček sedí na komíně bowlingu Zlatá Hvězda a prozpěvuje.

***

Uléhám na půdě do spacáku přímo pod hnízdo rehků. Je už tma, mladí spí, staří asi také. Město usíná, zcela jiná mládež huláká někde u Zlaté Hvězdy.

Vracejí se mi vzpomínky, třeba na vrabčáka, kterého jsme s maminkou našli během třeskuté zimy zmrzlého před naším domem v Jugoslávské ulici v Teplicích. Bylo mi tak pět let. Tenkrát jsem soucítil jen se stromy. Dokázal jsem se do nich vtělit, a kde se jim dělo příkoří, trpěl jsem. Stával jsem v parku a pohyboval větvemi jako topol ve větru. Vrabčák mě nezajímal.

„Podívej, chudinka,“ řekla mi maminka vyčítavě. „Není ti ho líto? A ty stále myslíš jenom na stromy.“

Po mnoha letech jsme s Oldíkem našli v příkopě kousek pod vimperským arboretem zraněného mlynaříka. Nejdřív jsme zahlédli jen pohyb v trávě a mysleli jsme, že je to myška nebo krtek, který vyběhl nečekaně na světlo. A on to byl malý ptáček. Bylo snadné ho chytit do dlaní. Nesli jsme ho domů a dali ho do klece, kterou kdysi obýval křeček. Malý mlynařík se za chvíli uklidnil. Ale co mu dát k jídlu? Přemýšleli jsme, komu zavolat, kde sídlí ornitologové, kteří by poradili. Mlynařík zatím pobíhal po kleci. Pak usedl do kouta. A jako když usne, zemřel. Na jeho smrt myslím často, chtěl bych takovou, malou a ptačí, která dá tělu zesnout, sestoupit do snu tiše, snad i bezbolestně, přirozeně, bez zápasu.

V noci se několikrát budím. Dvakrát se ozve od trámu pípnutí jako ze spaní. A ráno v půl páté svítá. Slyším samečky, jak prozpěvují, poznávám kosa, pěnkavu, budníčka nejmenšího a samozřejmě také rehka. Je to ten z komína bowlingu? Možná. I když třeba patří k jiné rodince. Oldík včera vylezl po žebříku až do vikýře a říkal, že tam viděl hned tři dospělé rehky. A všichni tři na něj pokřikovali své tek tek. Jaké to asi je, budit se v hnízdě ukrytém před celým světem a slyšet tátu, jak si prozpěvuje někde v neznámém světě, o němž ještě nemám potuchy?

Pak zvenčí přilétl stín. Někdo z dospělých usedl na trám, ale mládež ještě spí. Po chvíli se ozývají první nenápadné hlásky, není to však ono hlasité a až neurvalé žadonění o potravu, spíš broukání. A dospělec jim něco prozpěvuje hlasem, který jsem ještě neslyšel. V jednu chvíli se ozve tón tak důvěrný jako pohlazení. Možná jim říká: Dobré ráno. Jak jste se vyspinkali? Máte už hlad?

Za chvíli se kolotoč krmení spouští naplno. Z hnízda se ozývá frkání křídel. První odvážlivci už zkoušejí, co dokážou jejich peruťky. Kdyby toto hnízdo bylo postaveno za oltářem, pochopil bych, co je to modlitba.

„Se z těch ptáků zblázníš.“

„Vždyť je to milé, mít na půdě takové podnájemníky,“ namítám. „Když jsem byl kluk, udělaly si vlaštovky hnízdo přímo u nás v koupelně. Vyložili jsme vanu novinami, aby měl kam padat trus.“

„To jste je nevyhodili?“

„Ne. Mně se to líbí, když člověk takhle těsně sousedí se zvířaty. Jako na Najmance. Vejde mravenec, ani nezaklepe.“

„No jasně, vy jste doma vždycky měli špínu.“

***

O rok později u nás hnízdí opět rehkové. Letos však vylétla dvě mláďata příliš brzy. Buď se do hnízda už nevešla, nebo sebou hodně vrtěla. A loňská stavba nevydržela. Nejprve se na podlaze objevilo jedno, pak druhé. Obě se tiskla k sobě na batohu, který se na půdě válí. A rodiče je krmili. Pak ale oba rošťáci spadli do batohu až na dno. Tak jsem je vyklepal zpět na podlahu. Prchali z mého dosahu mezi boty, odráželi se křídly od země, zatímco mi jejich rodič spílal varovným tek tek. Potom se oba sourozenci sešli u kufru a teď se k sobě opět tisknou. Už se na ně raději dívám jen klíčovou dírkou. Jakmile se objeví rodič, otevřou zobáčky a volají ci čr. A nahoře z hnízda volají další, kteří se ještě drží na trámu.

O pár dní později se malí rehkové učí létat. Na kufru sedí ti dva neposedové. Ještě stále přijímají obě ptáčata s povděkem vzájemnou fyzickou blízkost. Až když vytuší, že se za klíčovou dírkou schovávám, znehybní a utichnou. Když se zase cítí bezpečně, jeden přelétne na židli vedle a z židle na nějakou hromadu starých sešitů. Tam mu to klouže, je to šikmá a hladká plocha. Když přiletí rodič, začnou se maličcí třást na znamení bezmocnosti. Srdceryvně volají, otevírají zobáčky, ale rodič už se obalamutit nedá. Sedne si trochu stranou a vyčká, až se mládě vydá k němu. V jednu chvíli mu kořist vypadne ze zobáčku a musí ji z podlahy znovu sebrat. Teprve pak sousto mláděti přenechá.

O den později se první z mláďat postupně dostává po žebříku do střešního okénka. Když konečně stojí nahoře, ohromeně se dívá do světa. Narodilo se na půdě, která doposud byla celým jeho světem. Vítr mu čechrá peříčka a ono natáčí hlavu a vychutnává si ten pocit stát na prahu nových poznání. A pak se opeřená kulička s kratičkým načervenalým ocáskem odpoutá a mizí v prázdnu. V mžiku jsem u okénka. A vidím, že mládě přistálo na protější střeše školy na okapu. Otec už mu udílí rady a maminka mi krouží kolem hlavy. Pokřikuje na mě tek tek. A pak se posadí na drát hromosvodu. Za mnou na půdě jsou ještě další mláďata a ona má strach, že se k nim nedostane. Ne, nechci ji trápit. Slézám dolů a odcházím z půdy.

[7]
Dne 31. 5. 2015 mi napsal básník a diskutér z Písmáka Jarda Čampulka zvaný Oldjerry: Nám na zahradě v chatě pod trámem krovu hnízdí rehkové už asi dvacet let – přesně si to nepamatuji. Jsou velmi plaší a obezřetní. Při krmení přiletí na větev k rohu chaty, rozhlíží se, pak vletí do okapového žlabu a tím cestuje asi tři metry a to už to má ke hnízdu půl metru.

PODRBAT MOUCHU MEZI KŘÍDLY

„Básníci jsou hrozná verbež,“ říká mi Ivoš Stehlík z Brixiho Dvora. „Když půjdete kolem naší chalupy, sklenici vody vám podám. Ale pak koukejte mazat!“

***

Cestou do práce odbočuju na kole na paseku pod Hrbem. Je teplo, otírám si zpocenou tvář do trička a lezu na posed. Kousek od mé hlavy se chytila do pavučiny drobná muška. Nabírám ji na ukazováček, pokládám ji i s útržky vláken na opěradlo před sebe, ale muška je tak malá a křehká, že jsem ji tou manipulací zabil.

Opírám se zády o stěnu, zavírám oči a poslouchám zpěv ptáků, mezi nimiž kralují pěnkava a budníček nejmenší. Ale pak mi u ucha zabzučí komár. Zrovna jsem chtěl snít o tom, jak by se tu příjemně spalo v sousedství s prostou bukovou větví a jejími lístky. Komár pomalu letí, usedá na prkno, jako bych tu nebyl. Někdo mi kdysi tvrdil, že komáři po krvi netouží, pokud ji poprvé neochutnají. Nebo žraloci?

„Jdi si pěkně najít nějakou kapku rosy,“ říkám tomu malému žíznivci. „Zůstaň abstinentem. Nevíš, co se v tobě ukrývá. Lokneš si krve a už nebudeš myslet na nic jiného než na další hlt.“

Ale kdepak on. Za chvíli cítím, jak mě bodá i skrz látku tepláků. Pryč odtud.

Sjíždím k prameni. Voda mi chutná, dost jsem během stoupání do hor vyprahl. Ale tady je těch komárů desetkrát víc než na hřebeni u posedu. Koukám na malou helikoptéru. Třepotá se, ale není to helikoptéra, nýbrž lepidoptera, možná z čeledi Adelidae. Má velmi dlouhá tykadla, která ve slunci připomínají ocas vrtulníku.

Na dohled ke stanici, tam, kde jsem před lety našel vzácný exemplář běloprstky bělavé, hopká zajíc. Znám ho už, občas ho tu potkávám. Spíš vchází, než aby rychle vběhl do křoví.

„Hej, ušáku!“ volám na něj. „Magdon mě chtěl naučit podrbat mouchu mezi křídly, ty mě nauč jak běhat. Ukaž mi jak správně natáhnout běhy!“ Ale větvičky se už ani nehnou a za nimi – nikdo.

O kousek dál mě však rozvernost přechází. Na jestřábníku hodují desítky mšic. Několik mravenců olizuje jejich medovici. Ale na květině se drží i ohromný černý kovařík, který mšice požírá.[8] Vše se děje pomalu. Zabíjení si představuju jako rychlý a prudký akt. Nyní musím znehybnět, aby moje pozornost nějaký pohyb vůbec zachytila. V takřka neznatelném střetu není místo na úhybný manévr. Útočník je stejně ztuhlý jako oběť a každá akce má dlouhou setrvačnost a nekonečně pomalou reakci. Mšice se živí stonkem květiny, mravenci se o ně starají jako pasáci, ale kovaříka, který zrovna drží v kusadlech jednu z těch bezobratlých krav, odehnat nemohou.

***

V popelnici

okusují mravenci

můj ranní ohryzek.

Kolem druhé se blýskavice jak skokem přemístila z jihu na západ. Noc je průzračná, přesto jednotlivé zášlehy kmitají oblohou od obzoru k obzoru. Modlil jsem se v jedenáct, teď po půlnoci již znovu nebudu pozdvihovat hlas. Hvězdy se mění v padrť slov. Jiskry ohňostroje uvízly na lepu prázdnoty. Jak dlouho bych měl žít, abych všechno strašlivé zapomněl? A jak bych měl psát, aby všechno podstatné zůstalo zachováno?

Vzpomínám na Deník z roku 1920 od Izaaka Babela. Jsou to stenografické zápisky z polsko-ruské války, plné holých a neúplných vět, náčrtů, výkřiků, zhrození, úzkostí, nejistoty. Když jsem ty záznamy četl, některé jsem si opsal ve formě haiku. Forma haiku se mi jeví jako nejpřesnější, je to škráb pera, podobně jako průlet létavice. V mé mysli brzy vsákne do zapomnění, vím, že něco prolétlo, ale bolidová kamera fotí a na snímku 6 x 9 se její stopa zachytí. Ten snímek je jako kniha, kterou Nejvyšší chystá k Poslednímu soudu. Ale já už mám obhajobu připravenou. Má obhajoba bude – mlčení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Klika byla vysoko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.