Alena Jakoubková

Manžel do domu…hůl do ruky

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Alena Jakoubková, 2019

Foto na obálce © artmim/Fotolia.com

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8747-5 (epub)

ISBN 978-80-243-8748-2 (mobi)

Budu se snad scházet s debilem? (autorka této knihy probírala s kamarádkami pozvání na rande)

Dáma nikdy nevyjde z domu bez kombiné… (moje milovaná babička)

Žádná láska není tak opravdová, jako láska k jídlu. (George Bernard Shaw)

Proč žena manžela vítá,

po dlouhé noci, když už svítá…?

Jaký důvod může mít,

když už o něm nechce… snít?

*

„Ariano, můžeš mi laskavě říct, kde mám tu modrou košili?“ ozvalo se odněkud z útrob domu zaječení, v němž nebylo lze zaslechnout ani ten nejmenší ždibec laskavosti, kterou se oháněl. S povzdechem jsem zapnula myčku, do které jsem právě naskládala nádobí po snídani, a vydala se za hlasem svého manžela. Stál v šatně u otevřené skříně, a ani ho nenapadlo, aby zapátral uvnitř.

Na to má totiž mě. Taková byla dohoda.

ON (tedy můj manžel Přemysl) bude vydělávat peníze, a já, jeho malá sladká ženuška, mu budu poskytovat servis. Když jsme se před rokem brali, připadalo mi to jako báječné uspořádání, přesně takové, jak to vedli děda Rudolf s babičkou Irenou, a jak jsem to v dětství obdivovala, protože moje máma je lékařka a domácí servis, jak pro manžela, tak pro jedinou dceru, si doma nezavedla.

A proto jsem si to už od dětství přála, najít muže, který ocení, že se budu starat o něj i o domácnost, a byla jsem šťastná, když jsem potkala přesně takového (rozuměj úžasného) muže, který měl o spolužití v manželství stejné představy jako já.

Povzdechla jsem si.

Po roce manželství s Přemyslem jsem začínala o svých životních hodnotách a vůbec o vysněném životním způsobu pochybovat. Něco bylo jinak, než jsem si vysnila.

Ach jo…

Zapátrala jsem mezi ramínky, vyndala jsem Přemkovi ze skříně jeho oblíbenou modrou košili a mlčky jsem mu ji podala. Chvilku jsem čekala, jestli mi třeba tentokrát manžel náhodou nepoděkuje, ale když jsem se, jako obyčejně, žádného vděku nedočkala, obrátila jsem se a beze slova se vrátila do kuchyně.

Posadila jsem se ke stolu a nalila si další šálek kávy. Za chvilku do kuchyně vtrhl Přemysl.

„Ariano, musím běžet. Přijdu večer asi hodně pozdě, tak na mě nečekej.“

Líbnul mě na tvář a byl tatam. Rozplakala jsem se.

Dneska totiž máme první výročí svatby, a já navíc devatenácté narozeniny. Chtěla jsem k večeři připravit krůtí stejky a grilovanou zeleninu a upéct citronový dort. Přemek je žokej, takže jeho jídelníček je velice specifický, a citronový dort v našem podání znamená, že připravím citronovou pěnu z dietního tvarohu a odtučněné smetany, nandám to do pohárů a ozdobím jahodami. I tak dietní moučník si Přemek nedopřeje častěji než jednou v týdnu. Myslela jsem si, že při takové příležitosti, jako je naše výročí a mé narozeniny, se to hodí.

No dobrá, budu večeřet sama.

Míchaná vajíčka jsou koneckonců taky dobrá. Pak jsem se ale naštvala.

Na Přemka, samozřejmě.

Vím, že musí trénovat, vím, že vydělává hodně peněz, ale zapomenout na naše výročí a mé narozeniny, to už je, dokonce i na moji příslovečnou trpělivost, fakt moc. Je mi devatenáct, přece tu nebudu na své narozeniny sama sedět nad míchanými vajíčky?

Ale co podniknu… v téhle cizí, i když překrásné zemi, kde se i po roce pořád ještě domlouvám stylem já chtít pít jedna černá voda a nedokázala jsem si tu najít jedinou kamarádku? Možná bych měla začít chodit do tělocvičny nebo tak něco.

Se Zuzkou, Soňou a Líbou si píšeme, jsme spojené na sociálních sítích, a od nich ode všech mi přišlo blahopřání k narozeninám už ráno. Ale moc se mi po nich stýská.

Jenže Přemek podepsal smlouvu na další rok.

Aniž se mi o tom předem zmínil, neřkuli že by ho zajímal můj názor.

Ach jo…

Dopila jsem kávu, automaticky opláchla hrnek pod tekoucí vodou, vyskládala jsem nádobí z myčky a šla nahoru do šatny. Začala jsem probírat ramínka ve své skříni. Měla jsem spoustu hezkých šatů, a, to musím přiznat, měla jsem i spoustu příležitostí si je obléknout. Přemysl tu totiž jako žokej má celou řadu společenských povinností, na něž ho doprovázím, a když jede dostihy, nesmím na nich chybět. A dostihy v Anglii, to je pro dámy příležitost se vyparádit.

Přemek je rád, když se pěkně obléknu, a na mých šatech nešetří.

Vybrala jsem si vlněné šaty cyklámenové barvy, protože k nim mám ve stejném barevném tónu i široký plstěný klobouk a lodičky na jehlovém podpatku, položila je na postel a šla jsem se osprchovat. Pak jsem se oblékla, navoněla, vybrala jsem si béžovou kabelku, do které jsem si pro jistotu přihodila i růžový deštník, ze skříně vyndala teplý kabát a vyrazila. V lodičkách mi sice mrzly nohy, ale rozhodla jsem se, že to vydržím. Anglické počasí je nevlídné.

Zabouchla jsem za sebou dveře našeho malého řadového domku, který dostal Přemek od majitele stáje do užívání na dobu našeho pobytu tady v Anglii, a přešla na druhou stranu ulice, kde jsme měli dvougaráž. Ta k domku patřila.

Protože mám na starosti nákupy a technickou podporu domácnosti, Přemysl mi koupil jen mírně otřískaný ford pickup, zatímco sám jezdil v černém mustangu.

Vycouvala jsem s pickupem z garáže a zamířila do centra města.

Na nákupy, šálek kávy v kavárně, a možná i oběd. Tak.

Je mi přece devatenáct, sakra. Jo, sakra…

Bydleli jsme v Cheltenhamu, městě dostihů, ale i proslulých lázní, ležícím na okraji Cotswolds, kraje proslaveného televizními Vraždami v Midsomeru, v hrabství Gloucestershire. Je to malebné město s překrásným okolím, kam jsme s Přemkem občas, ale opravdu ne moc často, protože je tady pracovně velice vytížený, vyjížděli na výlety.

Zaparkovala jsem pickup před nákupním střediskem a vydala se směrem k pěší zóně v centru se spoustou zajímavých butiků. Měla jsem na Přemysla vztek a dostala jsem chuť utrácet jeho peníze. Což tady opravdu nebyl problém. Nejdřív jsem si koupila černé tričko s širokým výstřihem a k němu úzkou černou džínovou minisukni, pak pár stříbrných řetízků na krk, černé sandály na vysoké platformě, a když mě nakupování přestalo bavit, což bez kamarádek bylo dost brzo, zašla jsem si na kávu do starosvětské čajovny Well Walk, kam chodíme s Přemyslem, i když on si jejich úžasné dorty, které jsou potěšením nejen pro žaludek, ale i oči, moc dopřávat nemůže. Jako žokej si musí hlídat váhu. Ale má kliku, je hubený od přírody. Já si ovšem ke cappuccinu dortík dopřála.

Pak jsem se vrátila k autu a uložila nákupy. Bylo teprve krátce po poledni. Nechtělo se mi vracet se domů. Do prázdného domu, kde kromě úklidu nemám nic kloudného na práci. Řekla jsem si, že se trochu projdu v montpellierské zahradě, a pak si dám oběd, i když jsem až dosud nikdy sama v restauraci na obědě nebyla.

Nu což, všechno musí být jednou poprvé, ne?

Čtvrť Montpellier se mi v Cheltenhamu líbí nejvíc, jsou tu krásné, výstavní domy, půvabná zákoutí i rozlehlá náměstí, a zahrady jsou kouzelné. Po poledni se vyklubal nádherný slunečný den. Vydržela jsem se v zahradě procházet a posedávat na lavičkách s časopisem, který jsem si koupila, skoro dvě hodiny, a pak jsem si uvědomila, že mám hlad.

S Přemkem jsme občas zašli na večeři do restaurace Mayflower na Clarence street, protože oba milujeme asijská jídla, a tam je mají vynikající a také mají velký výběr. Rozhodla jsem se, že si dám oběd tam, protože to pro mě bylo známé prostředí.

Posadila jsem se ke stolu a číšník mi hned přinesl jídelní lístek. Požádala jsem ho o sklenici minerálky a zahloubala se do nabídky. Vybrala jsem si pálivou kuřecí polévku se žampiony a tygří krevety s brokolicí a ústřicovou omáčkou. Zalitovala jsem, že si nemohu dát sklenku vína, ale slíbila jsem si, že si ji dám doma.

Večer mi zavolala máma, aby mi popřála k narozeninám.

I ona si vzpomněla, to jsem ani nečekala. Přemysl se vrátil okolo jedenácté.

Na moje narozeniny ani na naše výročí si vůbec nevzpomněl.

**

Několik měsíců po mých nevydařených narozeninách-nenarozeninách, o vypráskaném výročí-nevýročí svatby ani nemluvě, Přemysl, který se rychle naučil vydávat mi příkazy, jako bych byla jeho podřízená a nikoli manželka, mi oznámil:

„Ariano, v neděli jedu důležitý dostih v rámci Cheltenhamského Zlatého poháru, tentokrát se proto oblékni obzvlášť elegantně, a prosím tě, spíš trochu usedle. Pan Browning nás pak zve na večeři do své lóže, což je, jak jistě víš, pro žokeje, jako jsem já, velká pocta. Pozval mě jen proto, že ode mě potřebuje pomoc při aukci koní, ví, že mám na koně dobrý nos. Té večeře se tentokrát zúčastní i paní Browningová. Víš, jaká je. Posledně jsi ji těmi rudými šaty a kloboukem jako kolo od vozu pořádně šokovala. Pan Browning mi sice nic nevytkl, ale…“

Manžela jsem nezdvořile přerušila:

„Přemku, je mi devatenáct. Nebudu se oblékat jako stará bréca.“

„Ale vždyť ty moc dobře víš, jak to myslím,“ okřikl mě Přemek nedůtklivě, protože se mu nelíbilo, že jeho povely neplním automaticky, ale odmlouvám mu. „Nemusíš se oblékat jako stařena, proboha. Jen žádné výstřihy, žádné minisukně, vlasy do drdolu, tmavé barvy, malý klobouček, jako nosí manželky ostatních žokejů.“

„Přemku, ale všechny ostatní manželky jsou o deset nebo o dvacet let starší než já, jsou to matky od dětí, ne mladé dívky, jako jsem já. A paní Browningová by mohla být moje prababička. Nechápu, proč by jí mělo být něco do mého oblečení. Vždycky říkáš, jak jsi rád, že jsem hezká a pěkně se oblékám.“

„No a jak to s tím souvisí?“ nechtěl mi porozumět Přemek.

„No, jsem mladá. Věděl jsi, kolik mi je, když sis mě bral.“

„Ariano, neštvi mě. Prostě se oblékni, jak ti říkám.“ Zatím jsem manžela vždycky poslechla.

Vždycky. Zatím…

Jakmile Přemek nasedl do mustangu a odjel do práce, vyrazila jsem zase na nákupy. Chtěla jsem si pořídit něco skutečně nádherného a hodně nápadného, protože Přemek sice bude zuřit, ale pan Browning, majitel stájí, pro které můj manžel jezdí, můj look ocení. Vždycky si najde chvilku, aby si se mnou přišel popovídat.

Pro příležitost večeře v soukromé lóži, což je mimochodem pro nás opravdu čest, takové pozvání, obvykle jsme byli pozváni na skleničku před večeří, a pak jsme se museli odporoučet, jsem si koupila nádherné svítivě žluté šaty ze šifonu s upjatým živůtkem, který přidržovalo jen tenounké ramínko kolem krku, a dlouhou rozevlátou sukní.

Byly nádherné.

Byly ale také velice elegantní.

Nešla jim vytknout ani ta nejmenší maličkost.

K nim jsem si pořídila doplňky ve stejném odstínu.

Trvalo sice pár hodin, než jsem našla přesně to, co jsem chtěla, ale námaha stála za to. Objevila jsem páskové sandály na nízké platformě, jaké nosím na dostihy, abych v nich vydržela několik hodin stát na závodišti, široký slaměný klobouk a šifonový šál tenounký jako pavučinka. V prodejně bižuterie jsem si koupila nápadné visací korálkové náušnice a náramek v trochu tmavším žlutém odstínu a bílou hedvábnou růži, kterou jsem hodlala připevnit na klobouk.

Bylo to dokonalé.

Když jsem si to doma vyzkoušela a viděla se v zrcadle, škodolibě jsem si pomyslela, že až mě uvidí paní Browningová a můj manžel, trefí je šlak. Ale nemohla jsem si pomoct. Jedna věc je loajalita k manželovi, když si myslíte, že pro něj něco znamenáte, že oceňuje, co pro něj děláte, a že jste vy dva proti světu, a druhá, když zjistíte, že vás už manžel vůbec nevnímá… neposlouchá a musí být ustavičně jen po jeho. Že už ve vás nevidí partnerku, milovanou ženu, ale dokonalý doplněk ke své kariéře.

Něco jako ten správný bičík a rajtky.

V den dostihů vyjíždí Přemek vždycky z domu už hodně brzo ráno, já za ním obvykle přijíždím tak, abych na závodišti byla tak hodinku před zahájením. Proto si nemohl zkontrolovat, v čem vyjdu z domova, ale zcela jistě mu to dělalo starosti, protože než odjel, několikrát mi připomínal, jak je dnešek pro něj důležitý. Že čeká povýšení. Počkala jsem, až mi Přemysl odvykládá své opakovaně vyslovované pokyny ohledně mého oblečení na dnešní odpoledne, a odjede na závodiště.

Začalo mi pomalu svítat, proč si mě Přemek vybral. Mladá, zakřiknutá, přitom hezká.

Jak říkám. Dokonalý doplněk ke kariéře.

Přemek je sice žokej, má ale plány, že až skončí kariéru, bude chovat koně. V Anglii si chce vydělat na to, abychom si mohli koupit nějakou usedlost, kde by mohl svůj sen uskutečnit. Má v plánu vybudovat jízdárnu a jezdecké koně pronajímat, založit jezdeckou školu. Časem by si chtěl pořídit i malý penzion.

Mně se ty plány také líbí. Život na venkově se mi líbí. Ale přála bych si, aby mě manžel víc respektoval.

Po Přemkově odchodu jsem si v klidu vypila další šálek kávy, tak jako vždy, když manžel opustí dům a já mám konečně klid. Došlo to se mnou tak daleko, že už se s ním nedokážu v pohodě ani nasnídat. Něco je špatně. Ráda bych věděla, jak to zvrátit.

No, na to, jak se z podřízené stát zase manželkou, jsem sice nepřišla, ale mohu se aspoň pořádně nasnídat. Na pánev jsem mrskla dvě vejce a pořádný plátek slaniny.

Chtěla jsem se na tento den posilnit.

Pak jsem si připravila zářivě žluté oblečení na Cheltenhamský pohár, pro město vyvrcholení dostihové sezony, pro mě první otevřená vzpoura proti manželovi.

A možná i první opravdový manželský konflikt. Protože Přemysl bude zuřit, o tom jsem nepochybovala.

Ach jo…

Ale nechci být žádná onuce, to v žádném případě, a začala jsem se obávat, že kdybych se Přemkovi podřídila, za chvíli bych zjistila, že ho oslovuju ano, můj pane.

Ach jooooooooo.

Pickup jsem zaparkovala poměrně daleko od závodiště, protože parkoviště se v den závodů pokaždé už od rána zaplňovalo auty lidí od koní i návštěvníky dostihů. Ze sedadla spolujezdce jsem sebrala zlatou kabelu a klobouk.

Naštěstí nebyl vítr, tak jsem si klobouk hned nasadila.

Musím říct, že se za mnou otočili skoro všichni muži i některé ženy.

Dělalo mi to moc dobře.

No dobrá, bylo to těmi šaty, ale…ale byl to skvostný pocit.

Obvykle hned jak dorazím na závodiště, jdu do šaten nebo do paddoku pozdravit Přemysla, dát o sobě vědět, že už jsem tu, a pak teprve si jdu do kavárny vypít kávu, na které začínám být závislá, nebo postávám na místě určeném pro „doprovod“. Tentokrát jsem si řekla, že bude lepší klidit se manželovi z očí, aby se mohl soustředit na dostih. Nerada bych, aby mi svůj případný neúspěch vyčítal.

Nu, k výčitkám toho bude mít i bez toho dost.

A, koneckonců, na to, aby mě uviděl, je spousta času.

Koupila jsem si velké latte v kelímku a šla se posadit na tribunu co nejdál od paddoku. Ne že by mě dostihy tolik bavily, viděla jsem jich už tolik, že doopravdy se koukám jen na ty, v nichž jede Přemek. A musím říct, že většinou vyhrává.

Ve své práci je můj manžel opravdu dobrý.

Za chvilku si ke mně přišel sednout pan Browning. Vždycky si ke mně přišel sednout.

„Ariano, vy záříte jako slunce. Moc vám to dneska sluší,“ složil mi kompliment. A v jeho očích jsem si přečetla, že kompliment je míněn upřímně. Potěšilo mě to. Můj manžel mi určitě dneska komplimenty skládat nebude, to je jisté.

„Vy také vypadáte moc dobře,“ usmála jsem se na něj.

„Ariano, řekl vám manžel o té dnešní večeři?“

„Ano, děkuji za pozvání. Už se moc těším.“

„My s manželkou také. A těší mě i to, jak krásně jste se dnes oblékla.“

„Na vaši počest,“ trochu jsem si zaflirtovala.

„Jsem rád, že váš manžel podepsal smlouvu na další rok, Ariano, je to dobrý žokej, ale napadlo mě, jestli se vám někdy nestýská po domově. Jste tak mladá, našla jste si tu přátele ve svém věku? Doufám, že nesedíte pořád doma sama. My jsme tu všichni proti vám samí ctihodní kmeti,“ poznamenal s mrknutím oka.

„Pane Browningu, slyšíte moji angličtinu. Sotva se domluvím.“

„Ale Ariano, za ten rok jste se velice zlepšila.“

„No, chodím do večerní školy, ale moc mi to nejde.“

„Ale ano, zlepšujete se. A co ti přátelé?“

„Ne, svoje vlastní přátele tu zatím nemám, pane Browningu. A moje kamarádky z Prahy mi moc chybí, ale je tu Přemysl a ostatní žokejové a jejich ženy.“

„To vám stačí?“

„Je mi fajn.“

„Ariano, moc mě to mrzí, ze všeho nejraději bych strávil celé odpoledne s vámi, vždycky mě potěší, když si s vámi mohu popovídat, ale znáte to… Mám tu několik obchodních schůzek, musím už jít za svými povinnostmi. Mohu vám předtím přinést další kávu? Nebo byste dala přednost sklence vína, cole… Na co máte chuť?“

„Nedělejte si se mnou starosti.“

„Co třeba šampaňské?“ Rozesmála jsem se.

„Šampaňské na oslavu mých nových šatů a tohoto krásného dne… To by se mi moc líbilo, ale bohužel musím vaši lákavou nabídku odmítnout, pane Browningu.“

„Proč…?“

„Přijela jsem vlastním autem, takže po večeři budu muset řídit.“

„Nesmysl. Odjedete s manželem, a zítra ráno se pro auto vrátíte.“

Pan Browning odešel, aby mi přinesl sklenku pěnivého moku, a já si pomyslela, jaký je to ve svém věku (odhadovala jsem ho na něco přes šedesát) pohledný muž. Elegantní, navíc dvorný a velice příjemný. Líbilo se mi, když mě rozmazloval, jako třeba dneska.

Jak jen si mohl vzít takovou čarodějnici?

Nu, za mlada asi paní Browningová vypadala lépe.

Pan Browning se vrátil se dvěma sklenkami. Jednu mi podal, přiťukli jsme si, a on se mi lehce uklonil, jen tak hlavou, a řekl: „Uvidíme se po posledním dostihu.“

Vychutnávala jsem si vynikající šampaňské, které je pro mě pořád ještě vzácné, když mi začal v kabele neodbytně vyzvánět mobil. Podívala jsem se na displej. Přemysl. To je nezvyklé, že mi volá, ale možná si myslí, že jsem ještě nedorazila.

„Ahoj Přemku…“

„Ariano, okamžitě se jeď domů převléct.“

„Proč bych to měla dělat?“

„Před chvílí jsem potkal Freda. Viděl tě na tribuně.“

„Zmínil se, že mám uválené oblečení?“

„Ne, říkal, že vypadáš fantasticky.“

„Tak v čem je problém?“ dělala jsem blbou.

„Ty dneska nemáš vypadat fantasticky, Ariano, ale usedle,“ zaječel muž, který mi sliboval, že mě bude opatrovat a milovat mě až do smrti. „A moc dobře to víš.“

„Právě jsem mluvila s panem Browningem. Pozval mě na šampaňské a tvrdil mi, že mi to mimořádně sluší,“ ševelila jsem manželovi do ucha, „a poděkoval mi, že jsem se tak krásně oblékla právě na večeři, kterou s manželkou pořádají.“

„Jeď domů a vezmi si něco jiného,“ hudl si svoje Přemek.

„Ne, to neudělám.“

„Prý máš žluté šaty. Žluté… Ariano, zbláznila ses?“

„Ano, žluté. A také žlutý klobouk. Věř Fredovi, vypadám moc dobře.“

„Ariano, máme dohodu.“

„Ano, Přemku. To máme. A já tu dohodu do posledního písmenka plním. Starám se o tebe i o dům, vařím ti, peru a žehlím tvoje oblečení, nakupuju, uklízím. Nezlobím se na tebe, že skoro nejsi doma. Souhlasila jsem, že nebudu chodit do práce. Ale o tom, jak se budu oblékat, v naší dohodě není ani čárka. Jsem plnoletá. A budu si nosit to, co se líbí mně, a ne to, co se líbí tý starý čarodějnici.“

„Dobře, tohle jsem zapomněl do té dohody zahrnout, byla to chyba, ale myslel jsem, že budeš mít rozum. Tak tě teda prosím. Jeď domů a vezmi si na sebe něco…“

„Ne, Přemku,“ přerušila jsem ho. „To nepřichází v úvahu.“

A zaklapla jsem mobil. Nakonec to dopadlo dobře. No… Docela dobře.

Přemysl vyhrál dostih s koněm pana Browninga, a to ho naladilo smířlivě, takže když za mnou přišel do lóže Browningových, pohled na moji žlutou róbu, bezpochyby nejnápadnější oblečení široko daleko, mu nepřivodil žlučníkový záchvat.

To se ovšem nedalo říct o paní Browningové, které, když mě viděla přicházet, málem vylezly oči z důlků, až jsem si v duchu začala opakovat postup při první pomoci, když to s někým klepne. Ale to nebylo nic proti tomu, jak zezelenala, když mě její manžel přivedl až k jejímu křeslu, aby ji upozornil na moje krásné šaty:

„Eleonor, paní Ariana je dnes nádherná, nemyslíš?“ Myslím, že než se jí podařilo ze sebe vydolovat větu „Ó ano, drahý“, rychle po sobě ji kleplo několik pepek. Tučný obličej se z nezdravě zeleného proměnil na nezdravě rudý, a zdálo se mi, že jí dochází dech. Její manžel si toho ale asi nevšiml, nebo je na takové její reakce zvyklý, a tak je ignoruje, protože se nás obou dvorně zeptal, co budeme pít, a pak zavolal číšníka a objednal nám po sklence šampaňského.

Bála jsem se, že mě s tou čarodějnicí nechá o samotě a jí se nějak podaří mě propíchnout stříbrnou vidličkou, ale naštěstí mě odvedl a usadil mě ke stolu co nejdál od své manželky.

Položila jsem si na svoje křesílko kabelu a pavučinkový šál a šla jsem si popovídat s manželkami ostatních žokejů, které, stejně jako jejich manželé, byly pozvané jen na drink, ne na večeři, jako my s Přemyslem. Naštěstí jsou to samé příjemné dámy.

Na mě jsou od začátku opravdu milé.

Fredova manželka Ellen, oblečená do usedlého hnědého kalhotového kostýmu a blůzy v naprosto nepojmenovatelném odstínu, upjaté ke krku, ačkoli má i po třech porodech a ve skoro čtyřiceti letech krásnou postavu a klidně by mohla nosit minisukně – a jak moc dobře vím, také je obvykle nosí, a k nim si obléká trička s hlubokými výstřihy – se ke mně naklonila, políbila mě a promnula v prstech látku mých šatů.

„Ariano, smekám před tebou, v tomhle se objevit před tou babou. To chtělo pořádnou odvahu. Neotáčej se, ale kouká sem a z očí jí koukají kudly. Fred mi vždycky, když se mám před ní ukázat, připomene, abych si oblékla tenhle starej hadr.“

„No… Víš, Ellen, Přemek taky chtěl, abych se oblékla…“ rozhlédla jsem se kolem sebe… „jako vy všechny. Asi je to tu zvykem, a moc doufám, že se na mě nezlobíte… Jenže mně se nechtělo,“ pokrčila jsem rameny a všechny jsme se rozesmály.

Ellen navrhla:

„Milé dámy, od příště se budeme všechny oblékat jako Ariana.“

Jane, nasoukaná do neslušivého kostýmu, řekla:

„Ian mě zabije, dámy, ale jsem pro.“

A pak jsme si připily šampaňským pana Browninga. Manžel mi sice celou cestu domů činil výčitky, že jsem urazila manželku jeho chlebodárce, a mlel o tom, že příště se to už nesmí opakovat, ale nějak mi to bylo jedno. Kromě toho, že jsem měla najednou nové kamarádky, mě hřálo u srdce vědomí, že se pomalu vyvlékám z toho chomoutu, který jsem si nechala od Přemysla navléct na krk.

Už proto stálo za to si ty nádherné šaty koupit a obléknout si je.

***

V dalším týdnu mi zatelefonovala Jane, že si chtějí s Ellen odpoledne posedět u ní na zahradě u bazénu, a jestli bych se k nim nechtěla připojit, že by je to potěšilo.

Samozřejmě jsem pozvání přijala.

„Děkuju, Jane, co mám přinést?“

„Nic, Ariano, hlavně přijď.“

„Něco vymyslím, Jane.“

„Nezapomeň si vzít plavky, Ariano,“ rozloučila se Jane.

Byla jsem ráda, že se konečně prolomily ledy. Možná že si Ellen a Jane předtím myslely, že bych o jejich společnost nestála. Nebo, a to se mi jevilo jako pravděpodobnější, že bych je nudila. Takže se nakonec ukázalo, že ta moje malá vzpoura přinesla kýžené plody. Manželky Přemkových kolegů ocenily, že jsem vplula do lóže Browningových v oslňující róbě a přivodila paní Browningové nervový záchvat.

Možná že moje věčná osamocenost končí. Kéž by…

Hned jsem šla do kuchyně zkontrolovat zásoby a přemýšlet, co mám na ten piknik připravit. Chtělo by to něco typicky českého. Jenže většina českých moučníků, jako třeba lívance nebo jablíčka v županu, se musí připravovat čerstvé a jíst teplé, a bábovka se mi zdála moc obyčejná, taková suchá. I když je pravda, že většina anglických moučníků je dost asketická. Ale já chtěla děti nových kamarádek oslnit.

Nakonec jsem se rozhodla pro štrúdl, protože obě moje nové přítelkyně mají malé děti, a děti, pokud vím, milují jablečné koláče. Tím přece nemohu nic zkazit…

Aspoň doufám. Upekla jsem čtyři nohavice jablkového štrúdlu, pak ještě jednu se špenátem a jednu se šunkou. To bude stačit. Byla jsem sama se sebou spokojená.

Odpoledne s Jane a Ellen se mi moc líbilo.

Jane, jejíž manžel Ian má za sebou, a snad i před sebou, hvězdnou žokejskou kariéru, takže si mohou dovolit bydlet v překrásném domě s velkou zahradou, je také kolem čtyřiceti, je malá a trochu podsaditá, ale moc hezká. Má překrásné dlouhé kaštanové vlasy a zelené oči. Když jsem zazvonila u branky, přišla mi otevřít v průhledné rozevláté haleně s květinovým vzorem, kterou si přehodila přes černé plavky.

Ellen už ležela na lehátku v miniaturních bikinách, které by paní Browningové způsobily ne žlučníkový záchvat, ale infarkt, jak mě hned napadlo. Blond vlasy měla stejně jako já stočené do drdůlku na temeni a mávla na mě, abych si šla lehnout vedle ní.

Předala jsem Jane svůj příspěvek ke svačině a vyloupla se z růžových bavlněných šatů bez ramínek, pod kterými jsem měla tyrkysové bikiny, a přes svítivě zelené lehátko jsem si přehodila bílý ručník, na který jsem se s rozkoší natáhla.

Jane moje štrúdly vyložila na zahradní stůl, kde stál velký džbán s vodou a s plátky limetek, talíř s okurkovými chlebíčky a mísa s kokosovými muffiny. Štrúdly nakrájela na široké plátky a zavolala na děti. Všech pět se vyřítilo z různých koutů zahrady a vrhly se na ty jablkové.

Nejmladšímu Samovi bylo osm a nejstarší Jemimě čtrnáct. Jemima se pečlivě vyhýbala mladším dětem, aby si s nimi nezadala, v ruce držela rozečtenou knížku a ostentativně si vzala slaný štrúdl, aby dala najevo, že už patří mezi dospělé. Všechny děti jsem samozřejmě znala, protože je jejich matky často braly s sebou na dostihy.

Jane měla vedle čtrnáctileté Jemimy ještě desetiletou Louisu, Ellen kromě malého Sama jedenáctiletou Rebeccu a třináctiletého Tima, který vrhal rádoby tajné pohledy na Jemimu.

Ta je s přehledem ignorovala.

Děti nafasovaly proviant a rozprchly se co nejdál od nás.

„Nařídila jsem jim, že sem mohou přijít jen na zavolání,“ vysvětlila mi Jane. „Jinak bychom tu z jejich řevu zešílely.“ Když viděla můj vyděšený obličej, rozesmála se. „Neboj, Ariano, ony jsou taky rády, když se mohou ztratit z našeho dohledu.“

„Jsou to milé děti.“

„To říkáš, protože sama žádné nemáš,“ informovala mě Ellen.

Najednou se za stolem s občerstvením vynořila ušpiněná malá ruka a sáhla po dalším kousku štrúdlu. Sam si proklestil cestičku mezi vzrostlými keři a potají se zezadu připlížil, aby si mohl dát další kousek mého jablkového moučníku.

Očividně mu chutnal. To mě potěšilo.

Jane a Ellen zajímalo, jak jsem žila předtím, než jsem poznala Přemka.

Vyprávěla jsem jim o rodičích, u kterých jsem se necítila nikdy doopravdy dobře a v bezpečí, protože se víc zajímali o své věčné spory než o své jediné dítě, o dědečkovi Jaroslavovi, kterého mám moc ráda, a po kterém se mi pořád hodně stýská, a který mi vždycky poskytoval ten domov, který jsem u rodičů nikdy neměla.

„Naštěstí Přemek vydělává,“ vysvětlila jsem kamarádkám, „takže si mohu dovolit létat domů každé dva měsíce. A když jsem doma, bydlím na Sázavě u dědečka.“

„Ariano, jsi tak mladá,“ povzdechla si nade mnou Ellen. Když jsi sem přijela, bylo ti sotva osmnáct. Proč sis vlastně vzala o tolik staršího muže, jako je Přemek?“

„Copak jsi nechodila s nějakým vrstevníkem?“ přidala se Jane.

Zamyslela jsem se.

Vzpomněla jsem si na Davida, jehož rodiče mají chatu na Sázavě kousek od dědova domku. Známe se doslova od plenek. Když nám bylo šestnáct a mně vypučela ňadra, David ve mně začal vidět něco víc než jen parťáka na ryby a badminton.

Zatímco Davidovy hormony se plašily jako divoké koně, moje si ještě dávaly šlofíka. Pár pus a žmoulání rukou v kině proběhlo, protože David naléhal, a já byla zvyklá se přizpůsobovat. O nějakém zamilování nemohlo být ani řeč. Z mé strany určitě, a že by do mě byl David zamilovaný… no, spíš ne. Sem tam mě pozval na zmrzlinu a pokoušel se mi dostat do podprsenky. A nakonec jsem si s úsměvem připomněla Davidovo naléhání, abychom to konečně spolu udělali, když už nám je skoro sedmnáct. Protivilo se mi už jen samotné pomyšlení, že by mi David žmoulal cokoli jiného než dlaň. Ani nevím, proč jsem s ním vůbec chodila.

Asi že všechny kamarádky už někoho měly. Ach jo…

Zakroutila jsem hlavou.

David byl už dávno v propadlišti dějin.

„Ne, Ellen, v sedmnácti jsem potkala Přemka, a byla to láska na první pohled. Strašně jsem se do něj zamilovala, hned jsem věděla, že je to ten pravý. Musel to cítit stejně, protože mě požádal o ruku a na mé osmnácté narozeniny jsme se vzali.“

„Proč tak brzo?“ zajímala se Jane.

„Víš, já jsem chtěla pryč od rodičů, za každou cenu a co nejdřív. Kdybych si Přemka nevzala, předpokládali by, že půjdu na vysokou, což by znamenalo další dlouhé roky s nimi. Oni by nikdy nedovolili, abych se odstěhovala k dědovi, protože táta s dědou jsou rozhádaní. Skoro spolu nemluví. Přemek byl moje naděje, ve svatbě mi nemohli zabránit, když už mi bylo osmnáct. To víš, že zuřili, když se dozvěděli, že s Přemkem hned odjedu do Anglie. Ale nemohli nic dělat.“

„Takže ses opravdu zamilovala?“ zeptala se Ellen. Zavřela jsem oči a snažila se přivolat vzpomínky. Byla jsem do Přemka zamilovaná?

Co to vlastně vůbec je?

Chtěla jsem být s ním, mnohem raději než s rodiči. Je to zamilovanost?

„Víš, Ellen,“ řekla jsem poctivě, „myslím si, že jsem spíš byla okouzlená jeho šarmem. Zdál se mi velice přitažlivý a líbilo se mi, že je dospělý. Mohla jsem na něj spoléhat. Jeden pro druhého jsme znamenali přesně to, co jsme hledali. Já muže, který mě co nejdříve odvede z domova, kde jsem se necítila dobře, a to by můj vrstevník nemohl. Přemysl se chtěl oženit a založit rodinu, než odjede do Anglie.“

„Ariano, viktoriánská doba je dávno pryč,“ upozornila mě Jane.

Pokrčila jsem rameny.

„Líbí se mi, jak s Přemkem žijeme.“

Jane natáhla ruku po mé sklenici a dolila mi citrusy ochucenou vodu.

Pak se zeptala:

„A co škola, Ariano? Bylo ti teprve osmnáct, muselas být na střední.“

„Ze školy jsem odešla.“

Obě kamarádky na mě vytřeštily oči.

„Zbláznila ses?“ vykřikly unisono.

„No… ono to jinak nešlo. Přemek dostal to místo tady…“

„Takže nemáš maturitu?“ chtěla se Ellen ujistit, že jsem opravdu tak blbá.

„No… nemám. A jako Přemkova manželka ji ani nepotřebuju.“

Moje kamarádky si vyměnily pohledy a zavrtěly hlavou.

„Co na to tvoji rodiče?“ zeptala se Jane. Vzpomínka na chvilku, když jsem jim to oznamovala, mi zvedla náladu.

„Vyšilovali,“ usmála jsem se na kamarádky potěšeně. „Oba mají univerzitní vzdělání, máma je doktorka a táta učitel. Oba rodiče samozřejmě předpokládali, že půjdu na vysokou. Když jsem jim řekla, že z gymnázia odcházím, nastalo doma peklo. Jen na mě křičeli. Byli zvyklí, že jsem je vždycky na slovo poslechla, a nemohli pochopit, že jim vyklouzávám z rukou jako pstruh v horské bystřině.“

„V tomhle jim musím dát rozhodně za pravdu,“ informovala mě přísně Jane. „Kdyby si chtěla takhle zpackat život Jemima, asi bych ji zamkla doma a třeba násilím ji donutila, aby si tu maturitu udělala. Na vysoký dítě proti jeho vůli neudržíš, ale na střední jo, osmnáct neosmnáct, je to dítě, je na rodičích závislé, a máma ví nejlíp, co je pro ně dobré. Ty jsi tak naivní, Ariano. Co si asi tak myslíš, že bys bez ukončeného vzdělání mohla dělat? Někde v supermarketu sedět za kasou?“

„Proč bych měla pracovat?“ udivilo mě upřímně.

„Přemek vydělává dost peněz, a já se starám o domácnost. Uzavřeli jsme spolu takovou dohodu, a mně to vyhovuje.“

„A co když se rozejdete?“ zeptala se cynicky Ellen.

„My se nerozvedeme. Proč bychom se měli rozvádět?“

„Lidi to občas dělají. Nebo když se tvůj manžel zraní. Co budeš dělat?“

„O tom jsem nepřemýšlela.“

„Možná je načase, abys začala,“ vybídla mě Ellen.

„Ale co bych měla podle vás dělat?“

„Až se vrátíte domů, dodělej si maturitu,“ řekla nabádavě kamarádka. „To udělej v každém případě, i kdyby se ti to hospodyňkování sebevíc líbilo. A pak se přihlas na univerzitu. Co jsi vlastně měla v úmyslu studovat, než jsi potkala Přemka?“

Zamyslela jsem se.

„Vlastně nic. Odjakživa jsem se chtěla co nejdřív vdát a starat se o rodinu. Maturitu jsem si samozřejmě udělat chtěla, ale když jsem potkala Přemka… Řekl mi, že pojede na rok do Anglie a že chce, abych jela s ním. Tak co jsem měla dělat? Vlastně mi to ohromně vyhovovalo. Nečekala jsem, že vypadnu z domova tak brzy.“

„Jsi strašně naivní,“ pokárala mě Jane.

„Víš, Ariano, měla bys přemýšlet o tom, co bys v životě ráda dělala. Něco, co by ti dělalo radost. Co by tě naplňovalo jako člověka, nejen jako manželku. Neříkej mi, že tě uspokojuje jen lítat s hadrem a kýblem po baráku a žehlit manželovi košile,“ přidala se Ellen. „Třeba bys chtěla být lékařkou, jako je tvoje máma?“

„Ne, jen to ne,“ vzpomněla jsem si na věčně naštvanou a uštvanou mámu, na mámu, která na tátu i na mě v jednom kuse poštěkávala, a na to, jak nám tím otravovala život na samé hranici snesitelnosti. „Máma je dobrá doktorka, ale takovou radost, že bych šla v jejích šlépějích, jí rozhodně neudělám.“

„Takhle bys neměla uvažovat,“ napomenula mě znovu Jane. „Musíš myslet jen na to, co chceš ty, ne na to, jak to přijme nebo nepřijme tvoje máma. O její názor se nestarej, ani o názor Přemka, když ti do toho bude chtít mluvit. A co učit, to by tě nebavilo?“

„Ne, nechci být ani po tátovi. Máma mi ničila život, a on se mě nikdy nezastal, protože se jí bál. Vždycky radši dělal, že nic nevidí, nic neslyší, šel jí raději z cesty. Máma u nás vládla, táta je slaboch. Nikdy jsme si k sobě nenašli cestu. Ne, učitelkou být nechci.“

„Ale určitě by tě bavilo něco jiného, Ariano.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Manžel do domu… hůl do ruky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.