Hana Marie Körnerová

Hlas kukačky

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie Körnerová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8275-3 (epub)

ISBN 978-80-243-8276-0 (mobi)

Tuto knihu dlužím svým prarodičům Marii a Jaroslavovi, neboť jsem celé dětství poslouchala jejich vyprávění o pohnutých událostech v českém pohraničí v letech 1938 až 1945.

Říkali, že na některé věci se zapomenout nesmí už proto, aby se nemohly opakovat. Protože plynoucí čas vždycky nahrává viníkům a lidská paměť je krátká.

Za Irmu pak děkuji Margitce, Ludmile a Alence – třem úžasným ženám, které mě při psaní její postavy inspirovaly.

HMK

Prolog

Psychologové tvrdí, že se všemi křivdami dětství se má člověk vyrovnat do čtyřiceti. Po čtyřicítce by měl s konečnou platností přestat řešit, že byl buď sirotek, anebo ho rodiče měli méně rádi než sourozence. Že se mu spolužáci posmívali a učitelé si na něho zasedli. Že nikdy neměl nové kolo a do školy chodil vymóděný, jako by ho oblékali v Kotcích. Že měl vážně divnou matku a otec se za něj styděl. Palčivé problémy dětství se mají odložit před branou dospělosti. A čtyřicítka je ona pomyslná poslední mez. Předpokládá se, že po ní je člověk již emocionálně zralý, pokud možno i vyrovnaný a pevně zakotvený v životě. Už by měl vědět, kdo je. A proč je. Zní to logicky. Jenže…

Část první

EDITA

Kapitola 1

Divoce nadskakující náklaďák se prohnal kolem party kopáčů, stačili sotva uskočit, aby je nesrazil. Blátivá sprška je zasáhla naplno, někteří to schytali přímo do obličeje. Ozvaly se nevybíravé nadávky.

Otírali si bláto z tváří, hrozili za ujíždějícím vozem a polovina z nich v duchu přála řidiči, aby se s tou řvoucí a čoudící kraksnou na řídkém blátě pořádně vymajzl. A zlomyslný osud jim vyhověl. V poslední zatáčce před provizorním dřevěným můstkem náklaďák uvízl. Motor vyhnaný do vysokých obrátek řval jako raněný tur, kola se bezmocně protáčela a korba se třásla tak, že se náklad štěrku začal sesouvat k jedné straně. Kopáči uskočili stranou, aby je znovu nezasáhla sprcha řídkého bahna. Zazněly nadávky na adresu šoféra, který jezdí, jako by měl řidičák první týden.

„Tohle je stavba, žádná Praha, ty troubo! Vrať papíry!“ Někdo použil peprnější oslovení, další se přidal. Všechny hlasy však umlkly v okamžiku, kdy se dveře u spolujezdce otevřely a na stupátko, trčící vysoko do vzduchu, se vysunuly ženské nohy. Přestože byly navlečené do solidních teplých punčoch a černých gumových holínek, na přihlížející muže měly stejný účinek, jako by je obepínaly průhledné punčošky zakončené lodičkami na podpatku.

„Á, ten moula se předváděl před krásnou paní kantýnskou,“ řekl jeden z mužů polohlasem. Znělo z toho pochopení i závist.

„No, už má po předvádění,“ zasmál se druhý. „To si u paní kantýnské moc velké oko neudělal.“

„Stejně neměl šanci,“ přidal se třetí. „Ta by si s ním nezadala, ani kdyby ji vozil denně.“

„Proč?“ zeptal se nováček, který nastoupil teprve včera. „Je nedotknutelná, anebo jí řidič není dost dobrý?“

„Nikdo jí není dost dobrý,“ ušklíbl se jeden z kopáčů.

„To je naše hraběnka. Ta si nikoho k tělu nepustí.“

„Proč by taky měla,“ uťal ho předák. „Kdyby si s někým začala, hned by se to rozkřiklo a chlapi by jí už vůbec nedali pokoj. Dokud je, jak tady mladej říká, nedotknutelná, netroufnou si. A hlídají jeden druhýho. Kdyby věděli, že je dostupná, servali by se o ni jako hladoví psi o kost. Jak by taky ne, je to jediná ženská v okolí a navíc krasavice.“

Položil krumpáč a pospíšil si k náklaďáku. Jeho řidič konečně pochopil, že se vlastními silami z pasti nedostane, a přestal túrovat motor.

Vyklonil se z okénka a křikl směrem k partě kopáčů:

„Chlapi, pojďte mi trochu helfnout!“

Brblali, padlo pár dalších štiplavých poznámek, ale šli. Žena v holínkách se mezitím vysoukala z nakloněné kabiny, teď balancovala na zabláceném stupátku a odhadovala, zda se jí podaří seskočit tak, aby nedopadla přímo do nejhlubšího bahna. Jednou nebo dvakrát se otočila zpět do kabiny, řidič ji zřejmě přesvědčoval, aby nevystupovala, ale ona jen odmítavě vrtěla hlavou. Snažil se marně, jeho příležitost už minula.

„Počkejte, mladá paní,“ pospíšil si předák. „Pomůžu vám.“

Krásná tvář s hlubokýma černýma očima se otočila přímo k němu. Zatrnulo mu od slabin až ke špičkám prstů uvězněných ve studených holínkách.

Páni, ta ženská dokáže vzrušit chlapa pouhým pohledem, řekl si v duchu obdivně. Tady – uprostřed nadržených mužských – by měla šanci i jednonohá šereda, takže poslat sem takovou krasavici bylo vyložené mrhání materiálem. Od minuty by mohla hrát ve filmu, protože – a to zcela bez přehánění – vypadala přesně jako ty americké herečky, co po nich všichni od mladíčků až po starce marně slintají v kině.

„Děkuji, ale poradím si sama,“ řekla kantýnská odmítavě.

„Jak myslíte, ale je tu tolik bahna, že vám poteče do holínek vrchem.“

Zaváhala, ale pak přijala nabízenou ruku.

Nebojte se,“ uklidňoval ji předák. „Udržím vás. Spolehněte se.“

Ostatní závistivě sledovali, jak ji opatrně zachytil do náruče, pevně si ji přitiskl na prsa a pak bezpečně přenesl přes rozblácený úsek cesty. Na zem ji postavil až na tvrdé mezi, kterou kola nákladních aut ještě nestačila rozjezdit.

„V kabině mi zůstala taška,“ řekla. Neznělo to ani omluvně, ani jako žádost. Jen konstatování.

Ochotně se brodil bahnem k autu a zase zpátky. Sloužit krásné ženské byla svým způsobem samozřejmost. Takové jako hraběnka o galantní službu rozhodně prosit nemusely.

Objemná taška neměla zavírání, vedle peněženky zahlédl dva balíčky v nadýchaném hedvábném papíru a zlatem zdobenou krabičku z tvrdého kartonu, v jaké se prodávaly voňavky. Sám před týdnem kupoval podobnou jisté slečně, kterou si chtěl výjimečným dárkem naklonit. Užuž se zdálo, že bude mít úspěch, slečna si voňavku ochotně vzala, ale nakonec mu stejně dala kvinde. Ani si za ten drahý prezent nic neužil! Kantýnská určitě nikoho neměla, protože si voňavku koupila sama. Ale k čemu je samotné ženské tak drahá voňavka?

„Děkuji za laskavost,“ řekla, když jí podal tašku. Znělo to chladně a odtažitě. Očima sklouzla k jeho holínkám. Měl pravdu, když ji před chvílí varoval. Uprostřed cesty bylo tolik bláta, že mu do nich nateklo vrchem. Nekomentovala to, jen poznamenala: „Máte u mě panáka. Dle vlastního výběru. Přihlaste se, až půjdete na svačinu.“

V duchu si říkal, že by ho víc potěšilo, kdyby se na něj usmála, ale tak daleko zajít nehodlala. Odkráčela bez úsměvu a bez ohlédnutí, zato všichni chlapi bez rozdílu věku se dívali za ní. Nešikovně balancovala po kluzkém okraji meze, holínky klouzaly a těžká taška ji táhla k jedné straně. Na vrcholu terénní vlny se do ní opřel vítr, rozhodil cípy objemného pláště, přilepil jí šaty těsně k tělu a jejich volný lem vykasal vysoko nad kolena. Bílá kůže zasvítila do dálky. Pěkně formované nohy nemohly zohyzdit ani ty teplé punčochy. Pár chlapů obdivně zapískalo.

Hmatatelné napětí povolilo, až když jim zmizela z očí.

„Páni,“ řekl nováček zasněně. „Fakticky hraběnka…“

Kapitola 2

Stmívalo se rychle, pošmourný den na začátku září připomínal spíš listopad. Zdálo se, že teplo nedávného léta je už nenávratně pryč. Od rána vytrvale pršelo, vzduch uvnitř dřevěné boudy byl lepkavě vlhký, nepomohlo ani vytrvalé přikládání do kamen.

Kantýnská mrzutě pohlédla na holínky stojící vedle dvířek. Před chvílí je musela odsunout stranou, protože se začaly připékat a odér spálené gumy rozhodně nepřispíval k vylepšení ponuré atmosféry. Do holínek se jí sice nedostalo bláto, zato jí do nich v hustém dešti natekla voda proudící po plášti. Než se dostala z uvízlého auta do kantýny, byla mokrá skrz naskrz. V duchu si říkala, že se na tu cestu do města nemusela vydat zrovna dneska, klidně mohla počkat, až se trochu vyčasí, ale byla nedočkavá a musela ty věci mít hned. Vyhlédla z malého okénka na cestu osvětlenou dvěma kývajícími se zavěšenými lucernami. Byla prázdná. Vlevo od ní se třepetala světélka v oknech ubikací, z nichž se do daleka rozléhal břeskný hlas harmoniky a spíš hulákání než zpěv mnoha mužských hlasů.

Věděla, že Bohdan nepřijde, dokud se úplně nesetmí. Bohdan – už to jméno v sobě neslo půvab a vzrušení. Musel být opatrný, kdyby ho přistihli, její pověst by vzala za své. Bylo až s podivem, že se jim dařilo tajit poměr už řadu týdnů. A to ji zpočátku navštěvoval každý den!

Znovu vyhlédla z okna. Pořád ještě nebyla dost tma. Na cestě spatřila dva potácející se opilce neomylně směřující ke dveřím kantýny. Přesvědčila se, že jsou opravdu zamčené, a pro jistotu zhasla. Skoro každý den to někdo zkoušel, přestože dobře věděli, že v sedm zavírá a pak je všecko prošení a naléhání zbytečné. Zezačátku se občas nechala obměkčit, aby jim prodala láhev po zavírací době, ale potom se pozdních zákazníků nemohla zbavit. Jakmile se opili, stávali se dotěrnými. Přes den dodržovali nepsaný zákon nedotknutelnosti, ale tma a kořalka jim vždycky dodaly odvahy. A poslední dobou i agresivity.

To se týkalo především Němců. Byli mnohem neodbytnější než Češi – i když tomu tak nebývalo vždycky. Vlastně až v posledních týdnech, respektive od května. Německých dělníků tu bylo velmi málo, přestože Sudety začínaly už za prvním kopcem.

Ostré kužely Středohoří ohraničovaly obzor, a když za nimi zapadalo slunce, vypadaly jako nádherný rám obrazu. Češi a Němci tu žili vedle sebe celé roky bez větších problémů, skutečné rozbroje vypukly, až když jim pan Hitler s panem Henleinem začali plést hlavu. Prateta, která pocházela z Mostu, jinak svobodná učitelka na penzi, jí sice kdysi vyprávěla, že hned v osmnáctém roce – těsně po válce – začali Němci žijící na českém území požadovat připojení svého území k německému Rakousku. Byly tehdy velké nepokoje, dokonce to snad muselo řešit vojsko. Dnes je ovšem situace jiná. Německé Rakousko už neexistuje. Vlastně neexistuje vůbec žádné Rakousko. Od letošního březnového anšlusu1 se jeho území stalo součástí Velkoněmecké říše.

V posledních měsících začalo přituhovat. Od provokací a urážek se přešlo k výhružkám. A každým dnem byly ty výhružky nenávistnější. Veškerá sezení v kantýně se teď měnila v politické debaty. Denně ostřejší a hlasitější. Jako by se svět najednou zbláznil a nic z toho, co tvořilo jeho jistoty, už neplatilo.

„Politiku mi sem netahejte,“ okřikovala rozpálené mužské kantýnská, ale mnoho si tím nepomohla. Umlkli vždycky jen na chvíli, ale o několik okamžiků později vášně vzplály nanovo. Bylo lepší si jich nevšímat. A po zavírací době v žádném případě neotvírat!

Vydržela nehnutě sedět ve tmě a snažila se nevnímat ohlušující bouchání a nadávky. Dnes byly v češtině, ale včera a předevčírem okusila ty německé. Zněly mnohem hůř, neboť ještě nedávno byla i pro německé opilce jen svině, teď povýšila na českou svini.

S výrazem znechucení sledovala, jak se potácející dvojice vydala zpět k ubikacím. Cestou se muži ještě několikrát otočili a hrozili směrem ke kantýně. Jejich hlasy k ní už nedoléhaly, a tak si zamnula unavené oči, protáhla se a vstala. Co na nich záleží, říkala si v duchu. Ať Češi nebo Němci, pořád jsou to jen obyčejní knechti s krumpáčem. Ať už jsem pro ně svině nebo hraběnka, nezajímají mě. Všichni dohromady jsou jen hlučné, upocené, tupé stádo. Jedinci, jejichž názor je pro mě důležitý, se pohybují ve zcela jiných společenských vrstvách. Jako Bohdan…

Mírně se usmála a vráska únavy a rozladění mezi obočím okamžitě zmizela. Bohdan Konečný byl inženýr pověřený vedením zdejšího úseku cesty a přidělili ho sem zhruba před dvěma měsíci.

Stavba se neúměrně táhla. Po mírné zimě začaly práce brzy, ale na konečném výsledku to vidět nebylo. Počasí stavbě nepřálo, dostala se do skluzu, přestože lidi dělali jako diví. Zdejší úsek silnice měl být už dávno hotový, ale živlům neporučíš. Před třemi týdny přišly prudké deště, řeka rychle stoupala, nejprve zaplavila statky a drobná hospodářství dole v údolí. Během dalších dvou hodin se dostala až k nim, strhla provizorní dřevěné můstky a provalila se připraveným silničním náspem. Odnesla s sebou nejen zeminu, ale i obrovské hromady štěrku a dalšího materiálu. Marně se jí chlapi snažili přehradit cestu. Nakonec to museli vzdát. Navíc z nejbližší vsi přiběhly plačící a naříkající děti, které rodiče vyslali v nejvyšší nouzi pro pomoc. Namísto stavby tak chlapi zachraňovali uprostřed noci krávy, ovce, slepice, nábytek a peřiny. Svítání odhalilo obraz zkázy. Krajina vypadala jako spláchnutá, řídké bahno, pod nímž zmizelo všechno zelené, pokrývalo louky i pole. Ve vsích dole po proudu strhla voda řadu domů, ostatní byly poškozené. Když bláto na slunci zaschlo, proměnilo se v tvrdou krustu, odpudivou jako páchnoucí strup pokrývající krajinu. Motyky na ni nestačily, bylo ji nutné rozbíjet krumpáčem. Přijeli páni z vedení, Češi i Němci, kantýnu pro veřejnost zavřeli a rokovali v soukromí nad kávou a koňakem. Rokování bylo značně vzrušené, kantýnská až v kuchyňce slyšela, jak se překřikují. Vzduchem létaly astronomické cifry, přeskakující hlas ostrou němčinou vypočítával škody. Všichni byli rozčilení. Všichni, až na něj. On jediný zůstal klidný. Bohdan. Už tehdy si říkala, že má hezké jméno, netuctové. Bohdan. Škvírou ve dveřích ho pozorovala. Čech s pěknými rysy, vysokou postavou, rázným a sebevědomým vystupováním. Inženýr. Nebylo možné ho přehlédnout. Vyčníval nad ostatními jako maják. Skutečná osobnost, jakých není mnoho. Několikrát o sebe zavadili očima a jí se pokaždé roztřásla kolena. To se jí už hodně dlouho nestalo. Obdivně se na ni dívali všichni muži, na to byla zvyklá, ale z jeho pohledu vyzařovalo něco víc. Něco tak třeskutého, že se jí dech zadrhával v plicích jako nějaké patnáctileté panně. Přísahala by, že jsou naladěni na stejnou vlnu a rozumějí si i bez zbytečných slov.

Ten večer odjel, ale druhý den dopoledne se zase objevil. Německého vedoucího stavby odvolali a on nastoupil na jeho místo.

Oknem kantýny viděla, jak v terénním autě projíždí z jednoho konce stavby na druhý, jak energicky vydává rozkazy a jak rychle je dělníci plní. Stále čekala, kdy zavítá i k ní do kantýny, ale dával si načas. Nakonec mu to trvalo celých čtyřiadvacet hodin. Zdálo se jí to nekonečné a v duchu si říkala, jestli se s těmi pohledy přece jen nezmýlila.

Nezmýlila. Přišel těsně před zavřením a požádal o kávu. Nespěchal. Ani ona nespěchala, nedívala se na hodinky jako obvykle, ani nechrastila klíči. Vyměnili si jen pár nezávazných vět, přesto dobře cítila napětí, jaké se ukrývalo za obyčejnými slovy o pozdržené stavbě a deštivém počasí. V chlapech se vyznala, vůbec nepochybovala, že cítí totéž.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se těsně předtím, než se zvedl.

„Edita. A vy?“

„Bohdan.“

Ten večer ještě odešel. Další den už zůstal.

Domluvili se beze slova. Popíjel dávno vychladlou kávu, dokud neodešel poslední zákazník. Pak teprve zvedl oči od šálku a podíval se na ni. Vrátila mu pohled bez jakéhokoli upejpání nebo zaváhání. Oči mu sklouzly na hodiny nade dveřmi. Ukazovaly za minutu sedm. Bočním oknem viděla, jak se po cestě blíží parta upocených českých betonářů. Spěchali, aby stihli zavíračku. Věděla, že budou chtít basu piva a dvě láhve rumu – jako každý večer. A budou halasit, trousit rádoby vtipné poznámky, hladově ji hltat očima a zdržovat.

Také je viděl. Když se na ni tázavě podíval, sáhla do kapsy, vytáhla klíč a zamkla. Zhasnout nad pultem stačila dřív, než skupinka obešla roh kantýny, odkud špinavým sklem ve dveřích mohla světlo spatřit. Zůstala stát u okna, přes staženou záclonku ji nemohli zvenčí vidět. Slyšela, jak vstává a jde k ní. Položil jí ruce na ramena, jemně je stiskl, jako by ji chtěl namasírovat, a pak sjel dlaněmi až k pasu. Cítila, jak z ní padá napětí, které v ní bylo od okamžiku, kdy vstoupil do dveří. Napjatá šíje povolila, nohy zeslábly. Když ji otočil k sobě, nevzpouzela se ani naoko. Až po několika dnech ji napadlo, že by zřejmě trocha toho vzpouzení se na začátku neškodila, chlapi by neměli získávat všechno příliš snadno.

V té chvíli na to vůbec nepomyslela; byla stejně nedočkavá jako on. Líbali se celou dobu, co betonáři bušili na dveře a hlasitě kleli. Vnímala to jako vzrušující kulisu nadcházejícího děje. Rozkoš z pojídání zakázaného ovoce uprostřed nic netušících lidí. Navíc uprostřed hladových a dychtivých, kteří toužili po tomtéž. Jenže zakázané ovoce bývá jen pro vyvolené…

Zaklesnuti do sebe naslouchali vzdalujícím se hlasům a snažili se zklidnit rozbouřený dech. Tedy – ona se snažila, muži se s takovými drobnostmi nezatěžují.

S ústy na jejím uchu se zeptal: „A teď vyhodíš mě?“

Horký dech jí obtékal hrdlo a nahé rameno, vůbec si nevšimla, kdy jí rozepnul první dva knoflíčky halenky a obnažil je.

„Ano. Musím.“

Tón hlasu popíral význam slov, ani se nenamáhal předstírat, že jim věří.

Rozhlédl se zšeřelou kantýnou s omšelými stoly a nevzhlednými lavicemi. „Máš tady někde trochu soukromí?“

Nečekal na odpověď, sesmekl halenku ještě níž, cítila, jak jí pod horkým dechem na rameni a obnaženém prsu naskakuje husí kůže, a bylo to tak vzrušující, že se jí hlas nadobro zadrhl v krku.

Byl tak nedočkavý, že další dva knoflíčky odlétly jako vystřelené. Blesklo jí hlavou, že je bude ráno muset najít, protože žádné podobné neměla a vepředu na halence by dva chybějící těžko utajila.

To byla také poslední racionální myšlenka toho večera. Pak jí vzrušení zatemnilo mozek, jinak se to nedalo nazvat, protože ho vzala za ruku, beze slova protáhla tmavou chodbičkou mezi kantýnou a svým soukromým prostorem. Říkala tomu pokoj, ale ve skutečnosti to byla obyčejná maringotka, kterou si upravila a vyzdobila, aby co nejvíc imitovala domov. Postel s vyšívaným přehozem, polštářky, krajkové záclonky a závěsy s růžovými kytičkami. Nic z toho teď nebylo v šeru vidět, zůstal jen nevyvětraný prostor prosycený vůní těžkého parfému, na který si potrpěla.

Přes krajkové záclonky viděla odcházející betonáře, ale vlastně je nevnímala, byli jen součástí kulisy násobící chuť zakázaného ovoce. Bylo tak vzrušující dělat to uprostřed lidí, prakticky všem na očích, s ubohou a nedostatečnou ochranou tenkých dřevěných stěn maringotky a provizorního baráku kantýny. Stěn, přes které, jak dobře věděla, bylo všechno slyšet. Snad i ten dvojí hlasitý dech. Později, když křičela s tváří zabořenou do polštáře, už na nic takového nemyslela, vzrušení potlačilo obvyklý pud sebezáchovy a vymazalo z hlavy všechno kromě pocitu slasti. Bylo to rychlé, překotné a omračující, a teprve když to skončilo, uvědomila si, že se ani pořádně nesvlékli. Byla bez halenky, sukni měla vyhrnutou k pasu a překroucenou, stále zapnutou podprsenku cítila až kdesi pod krkem. On zůstal úplně oblečený jen s rozepnutými kalhotami.

„Promiň,“ řekl. Poprvé to znělo skutečně rozpačitě.

„Nechtěl jsem se chovat jako zvíře. Ale přitahovala jsi mě od prvního okamžiku, kdy jsem tě uviděl. Bylo to jako horečka…“

Pomyslela si, že by to nevyjádřila lépe. Horečka.

„To nic,“ řekla. Hlas měla ještě trochu přiškrcený, i ji překvapila živočišnost, s jakou se na sebe vrhli. Nebyl jejím prvním milencem, ale ti před ním byli jen slabý čajíček. Nikdy nezažila takovou smršť pocitů a totálního výpadku vědomí. Napadlo ji, že je to možná onen tajemný prožitek, o němž se píše v knihách. Ženské vyvrcholení. Dosud to považovala za cosi vymyšleného, dobrého jen do amerických filmů nebo milostných románů. Ale teď to pocítila a ohromilo ji to. Existovalo to. A ona to poznala na vlastní kůži. Byla z toho trochu nervózní, nechtěla, aby to zjistil, připadala by si proti němu hloupá a nezkušená – jako nějaká vesnická děvečka. Imponoval jí a ona chtěla imponovat jemu. Nezkušenou děvečku mohla hrát na jiný typ chlapa, tenhle by děvečkou opovrhoval.

Pomalu vstala, rozepla vyhrnutou sukni a vykročila z ní. Za kytičkovaným závěsem měla konev a umyvadlo. V maringotce panovala hustá tma, oknem sem dopadala jen slabá zář světel před ubikacemi. Zatímco se milovali, venku se úplně setmělo, ale ona světlo nepotřebovala, v důvěrně známém, navíc velmi malém prostoru se dokázala pohybovat už léta se zavřenýma očima. Ale on byl v nevýhodě, a tak se zeptala: „Mám rozsvítit?“

„Nemusíš. Ještě ne.“

Slyšela, jak se ve tmě svléká. Šustění košile, svist stahovaných kalhot a tichý zvuk, s nímž svršky dopadaly na kobereček před postelí. „Pojď ke mně,“ řekl.

Opatrně nalila vodu do lavoru, aby nezmáčela podlahu. V deštivém počasí všechno mizerně usychalo, brzy by tu mohla mít plíseň.

„Za chvilku, chci se umýt.“

„Proč? Někam se chystáš?“

„Ne, prostě chci být pro tebe čistá.“

„Čistá jsi dost. A navíc krásně voníš. Nesmývej tu vůni. Pojď sem.“ Znělo to tak naléhavě, že okamžitě uposlechla.

Natáhl ruce do tmy, a když se přiblížila, strhl ji na sebe. „Sedni si obkročmo.“

Znejistěla. „Cože?“

„No tak, snad se nestydíš?“

„Copak ty už zase můžeš?“ uklouzlo jí.

„S tebou vždycky. Můj hlad po tobě je neukojitelný!“ Nelhal. Jeho hlad po milování byl mimořádný. Usoudila, že už dlouho neměl ženskou. Křičela do polštáře stejně jako před chvílí a o další půlhodinu později znovu. Stále udivená jeho schopností rychlé regenerace. Než nad ránem odešel, patřila mu tělem i duší, zamilovaná jako ještě nikdy v životě, okouzlená jeho živočišností i samozřejmostí, s jakou si ji opakovaně bral. Logicky soudila, že tak potřebný chlap nemůže být ženatý, přesto se zeptala. Netoužila po komplikacích, už jednou se spálila a od té doby si dávala pozor. Ačkoli u něho… dnešní noci bylo úplně jedno, jestli je volný nebo ne. Ale musela myslet na budoucnost.

„Nejsi ženatý, že ne?“ zeptala se, když si ve světle lampy zakryté tmavým šálem oblékal kalhoty.

Zvedl hlavu. „Záleží na tom?“

„Ano. Nechci chlapa, který má závazky k jiné ženě.“

„Nemám závazky,“ řekl.

„Takže jsi svobodný nebo rozvedený?“

„To má být výslech?“ Z hlasu mu zaznělo podráždění.

„Proč rovnou výslech? Jen mě to zajímá.“

„Vlastně se právě rozvádím.“

„A máš celý houf dětí, co?“

„Nemám děti.“

Mlčela, jen se na něj zkoumavě dívala, a tak jako proti své vůli dodal: „Žádná ženská nevydrží s chlapem, který vede kočovný život po stavbách napříč republikou. Každá chce mít toho svého pěkně ochočeného a v pantoflích doma.“

Odvrátila se. Jeho slova o pantoflích jí přišla hloupá, jako by se tím banálním vysvětlením sám snižoval. Tak sebevědomý muž by neměl říkat triviálnosti. Ale zahnala nepříjemný pocit, nechtěla si kazit úžasnou chvíli slovíčkařením.

Odešel uprostřed hluboké tmy, dávno předtím, než se tábor začal probouzet.

Jeho návštěvy se ve stejném duchu opakovaly po celý týden. Byl neúnavný a vynalézavý, a kdyby to slovo znala, tak by řekla, že i trochu perverzní. Ale neznala je, tak v duchu říkala: jiný.

„Víš, že mírná bolest zvyšuje rozkoš?“ zeptal se, když jí pod bedra podsunoval kartáč na vlasy s kovovými hroty. Poctivě se snažila onu rozkoš vychutnat, ale ve skutečnosti jediné, co cítila, bylo nepohodlí.

Třetí noc ji požádal, aby si nechala punčochy a trochu ho rozladilo, že neměla žádné hedvábné. Punčochy a lodičky s vysokým podpatkem. Připadalo jí zvláštní milovat se v botách, ale když ho to těšilo…

„Měla by sis koupit nějaké hedvábné prádlo,“ řekl uprostřed další noci. „Dotek hedvábí je vzrušující.“

„To je moc drahá záležitost,“ odpověděla věcně. „A na stavbě hedvábí jen těžko využiju. Tady se spíš uplatní len a bavlna.“

„To neznamená, že je nemůžeš mít. Proč by i ženská na stavbě nemohla mít krásné prádlo?“

Vytáhl z kapsy hrst zmuchlaných bankovek a položil je na noční stolek. „Kup si něco černého s krajkou.“

V prvním hnutí peníze odstrčila, měla pocit, že si ji kupuje jako nějakou lehkou holku.

„Neblázni,“ smál se jejímu rozhořčení. „S chutí bych ti to koupil sám, ale uznej, že bych byl v tom malém obchodě ve městě asi dost nápadný.“

Uznala, že na tom něco je.

„Ber to jako drobný dárek ode mě.“

Drobný dárek to nebyl, hedvábné prádlo patřilo mezi hodně drahé záležitosti.

Když se druhý den vypravila do jediného obchodu v nejbližším městě, domnívala se, že nebudou mít žádný výběr. V zapadlém kraji se pražské módy zrovna nedrželi. Ale překvapili ji. Mohla vybírat z velmi slušné nabídky – dokonce ve všech barvách. Ale chtěl černou, tak nakoupila černou. Zarazilo ji, že ty nejmenší věci byly nejdražší. Titěrný podvazkový pás stál dvakrát tolik než košilka lemovaná krajkou. A protože jí ještě peníze zbyly, koupila si, tajně, aby nevěděl, růžovou noční košilku, lehoučkou jako dech, a schovala ji na dno prádelníku. Účet po ní nechtěl. Zato chtěl, aby mu v prádle zatančila. Vyhověla mu, ale poprvé měla pocit, že tady ho její výkon nijak neuspokojil. Nakonec její produkci přerušil v půli.

„Nech toho a pojď ke mně.“

Ráda mu vyhověla, tanec nebyl její silnou stránkou. Následné milování bylo naštěstí stejně vzrušující jako předtím.

K tanci se už nikdy nevrátili, Bohdanovi ke spokojenosti stačilo, když se před ním svlékala až do onoho titěrného podvazkového pásu a černých hedvábných punčoch. Ty dostávaly zabrat nejvíc, v průběhu dalších dvou týdnů si musela koupit ještě několik párů. Ochotně jí na ně dával peníze, říkal, že je to jeho zdejší nejlepší investice. Ta slova ji poněkud mátla, nerozuměla jejich významu, ale nezkoumala je.

První neděli zůstal na stavbě, ačkoli se nepracovalo a většina dělníků odjela domů. Vyhovovalo jí to, měli mnohem větší soukromí než ve všední dny. Předpokládala, že to tak bude i v příštích týdnech, ale zaskočil ji, když následující neděli odjel. Oznámil jí to v sobotu navečer, jen tak, mezi řečí.

„Uvidíme se zase v pondělí.“ Nechápala.

„Musím odjet.“

„Proč?“

„Za rodinou.“

„Ale řekl jsi, že nemáš závazky. Rozvádíš se.“

„To ano. Ale taky mám rodiče, sestru a dva bratry. Čekají mě. Nebydlí odsud daleko a v dnešní vzbouřené době jsou rádi, když se aspoň občas vrátím domů. Mají strach.“

„Jsou v Sudetech?“

Přikývl. „Za Ústím. Uvažují o vystěhování, jejich němečtí sousedé se k nim začali chovat hodně zle. Sháním jim bydlení v Praze.“

Za jeho hlavou viděla oknem maringotky nejvyšší hřebeny Středohoří. Hranice mezi dvěma světy, která ještě nedávno neexistovala. Teď už ano. Vlastně to pořád ještě nechápala. Jak se mohli lidé tak změnit? A jak mohl jediný člověk zbláznit celý národ? Jak ho mohl přesvědčit, že je něco lepšího než ostatní národy? Řeči o nadřazené rase zněly zpočátku trochu trapně, možná i směšně. Teď, kdy je provázela nenávist a sílící násilnosti, na nich už nic směšného nebylo. Svět se nejspíš opravdu zbláznil. Z opatrnosti si nechala politické úvahy raději pro sebe, dobře věděla, že co se politiky týče, je naivní jako dítě, a nechtěla se před ním shodit. Místo toho jen řekla:

„Buď opatrný a vrať se mi v pořádku.“

„Neměj obavy.“

Kapitola 3

Bohdan odjel i příští sobotu hned po práci. A k jejímu velkému zklamání i tu další. Opakovaně zůstala sama uprostřed vylidněného pracovního tábora a zajídalo se jí to mnohém víc, než byla ochotna mu přiznat. Chápala, že jako nejstarší syn rodině pomoci musí, ale cítila se odstrčená z jeho života, do něhož, jak byla pevně přesvědčena, už patřila.

Bohdanovi příbuzní se chystali na stěhování do malého bytu v Praze a ona se jednou nabídla, že by jim mohla třeba pomoct. Vždyť při stěhování se hodí každá ruka. A byla by to dobrá příležitost, jak se seznámit.

Odmítl to tak rezolutně, že se urazila.

„Ty se za mě před svou rodinou stydíš?“

„Nic takového, ale pochop, že všichni teď mají úplně jiné starosti, než je seznamování s novými lidmi.“

Byla to ubohá odpověď. Označení „noví lidé“ ji zasáhlo jako studená sprcha, ale nechtěla situaci zbytečně hrotit, říkala si, že příležitostí se jistě naskytne víc. Vždyť brzy bude podzim a práci na stavbě přeruší počasí. Lhostejno, zda budou silnice a mosty hotové či ne. Za mrazu se stavět nedalo. A pak bude až do jara dost času na to, aby poznala jeho rodinu a získala si ji. V duchu si malovala triumfální návrat do velké Prahy, která jí tak citelně chyběla. Už žádné chudé předměstí, které ve skutečnosti nemělo s Prahou nic společného, ale skutečné velkoměsto. Představovala si nově zařízený byt – nejlépe na Vinohradech, nákupy ve velkých osvětlených obchodech, ulice plné lidí, restaurace a kavárny, v nichž se budou scházet se zajímavými a důležitými lidmi. Co na tom, že se s Bohdanem znali teprve pár týdnů. Od prvního okamžiku dobře věděla, že tohle je osudový muž jejího života a že se ho nikdy nevzdá.

Venku se úplně setmělo. Teď už by přijít mohl. Vlastně teď by to bylo nejlepší. Než se rozsvítí táborové lucerny a on bude muset obcházet celé prostranství oklikou. Podívala se na hodiny nade dveřmi. Ještě pět minut.

Lucerny se rozsvěcely naráz v celém táboře. Bylo jich sice jen pár, ale stačily osvítit jak vchody k ubikacím, tak cestu ke kantýně. Blikající plechové lucerny zavěšené na zrezivělých drátech. Když se do nich opřel podzimní vítr, světlo se pohupovalo a klouzalo po keřích a hromadách kamení a hlíny. Občas to působilo až strašidelně. Stejně jako skřípění kovových držáků, které pronikalo dřevěnou stěnou kantýny. Ale pořád to bylo lepší než absolutní tma, která tu vládla na začátku. Tehdy měla hodně nepříjemný pocit. Zamykala se v maringotce na dva západy a pevně zavírala okenice, přestože v malém prostoru panovalo uprostřed května vedro k zalknutí. Pod kliku ještě pro jistotu stavěla židli. Tmu nikdy neměla ráda. Tma byla zrádná a nebezpečná. Vyrostla v Praze, a přestože to bylo jen „na periferii“ v Libni, tma tam v noci nikdy nebyla. Ale jednou o prázdninách ji rodiče poslali s mladší sestrou Magdou k babičce na vesnici do Polabí a tam byla v noci tma jako v pytli. Spát se chodilo se slepicemi a okna zůstávala otevřená dokořán. Spaly s Magdou samy v přístěnku za kuchyní. Měl jediné okno vedoucí do jabloňového sadu. Uličníci ze sousedství toho využili a oblečení do prostěradel ozářených zezadu svíčkou je vystrašili tak, že z toho – podle babiččiných slov – obě málem dostaly psotník. Sestra, tehdy šestiletá, se začala zase počurávat a ona sama by od té doby nevyšla po setmění z chalupy ani za nic. Představa, že by v noci musela na záchod, umístěný nad hnojištěm uprostřed dvora, byla tak děsivá, že babička raději snesla z půdy dávno nepoužívaný nočník. Prázdninový pobyt na vesnici se stal trestem, který rodiče po vyslechnutí všeho, co na vsi zažily, už raději nikdy nezopakovali. Edita si přísahala, že nikdy nebude žít v místech, kde panuje tma. Jenže člověk míní… Někdy prostě není na výběr.

Ošila se a rukou si přejela ramena, jako by ji zamrazilo. Nevzpomínala na tu dobu ráda. Vlastně na ni nevzpomínala nikdy. To až dnes, kdy čekala na Bohdana, který nešel a nešel.

Vstala ze židle a přistoupila k oknu v okamžiku, kdy se rozsvítily táborové lucerny. S nadějí pohlédla k ubikacím, ale čekalo ji zklamání. Cesta mezi provizorními baráky a kantýnou byla prázdná. Nemělo smysl tady čekat. Teď už zepředu přijít nemůže. Bude to muset vzít oklikou kolem hromad štěrku, kam světlo luceren už nedopadá. Nebude to poprvé, občas se stávalo, že měl v kanceláři práci, kterou musel dodělat. Říkal tomu papírování a dodával, že to nepatří k jeho oblíbeným činnostem. Ale udělat se muselo, protože výkazy šly ráno do pošty a on byl až do rána u ní. Takže i dnes přijde zadem ke vchodu do skladu, kudy se do kantýny jednou týdně vozily zásoby. V noci je tam tma jako v pytli a on si nesměl ani posvítit zapalovačem, protože by ho světlo mohlo prozradit. Litovala ho, a tak alespoň nechávala rozsvíceno v maringotce. I okénko zakryté závěsy působilo v naprosté tmě jako maják a stačilo na to, aby si u hromad s kamením nezlomil nohu.

Zatáhla roletu na okně kantýny, zkontrolovala zámky a beze spěchu zamířila chodbičkou k maringotce. Věděla, že teď má času dost. Když nestihl přijít do rozsvícení, určitě se pořádně opozdí. Poslední dva týdny k tomu docházelo čím dál častěji. Občas pocítila slabý závan paniky, že se jí třeba už nabažil, že není tak zamilovaný jako ona, ale nakonec se vždycky uklidnila. Jakmile se spolu ocitli v posteli, byl stejně náruživý a nedočkavý jako v prvních dnech. Tohle se předstírat nedalo.

Ve džbánu zůstalo dost teplé vody. Když se umyla a oblékla do hedvábného prádla, použila nový francouzský parfém. Dal jí na něj peníze už před několika dny, ale ona se dostala do města až dnes. Její první opravdový francouzský parfém. Žádná levná napodobenina. Hned na začátku jí naznačil, že její oblíbené voňavky mu nejsou příjemné. Připadaly mu dusivé. V duchu si říkala, že nejspíš použil milosrdnou lež. Dusivé? Zřejmě nechtěl vyslovit laciné. Protože přesně to byly. Laciné voňavky. Zůstal taktní, ale řekl, jakou značku by si přál z ní cítit: Chanel číslo pět.

Když dnes spatřila cenovku na flakonu, málem omdlela. Byl ještě dražší než souprava hedvábného prádla. Navíc to byla vůně, na kterou si teprve musela zvyknout. Vlastně se jí zpočátku ani moc nelíbila. Ale všechny americké herečky ten parfém používaly. Ne voňavku, ale skutečný parfém. Už rozdíl mezi těmi názvy byl rozdílem celé jedné společenské vrstvy. Laciná voňavka versus parfém, jehož jméno znělo jako magické zaklínadlo. Patřil do jiného světa, o němž většina lidí na stavbě uprostřed ničeho mohla jen snít. Už to, že za něj zaplatila onu neuvěřitelnou sumu, znamenalo překročení určitého prahu. Kolem úst se jí objevil trpký rys. Nebýt matčina neuváženého sňatku, nemusela dnes žádné prahy překračovat. Neměla by ani tušení, jak vypadají stavby silnic a mostů, neznala by laciné voňavky a Chanel číslo pět by byl samozřejmou součástí jejího života.

V celém městě měli jen dva flakony. A ona si jeden z nich koupila! Za hotové. Majitel parfumerie jí při odchodu podržel dveře a uklonil se. Vyšla na chodník ve svých nejlepších hedvábných punčochách a černých lodičkách (holínky obula až za městem) obklopena vůní Chanelu číslo pět. Připadala si jako dáma z velkého světa. Ovšem jen do chvíle, než se vydrápala na sedadlo do náklaďáku, který o chvíli později uvízl v bahně. Sebedražší parfém ztrácí v takovém momentu význam.

Dnešní příhoda s náklaďákem ji utvrdila v přesvědčení, že je nejvyšší čas změnit prostředí. Musí se dostat pryč. Čím dříve, tím lépe. A Bohdan je přesně tou propustkou do normálního světa, na kterou tak dlouho čekala.

Otevřela flakon a špičkou prstu nanesla kapku za uši, do loketní jamky, pod ňadra a do podkolení. Víc nic. Decentně, jak zdůrazňoval Bohdan.

„Služka se od milostpaní spolehlivě pozná už tím, že když po paničce zdědí zbytek drahého parfému, zleje se jím od hlavy k patě. Pak už nevoní, ale páchne na hony daleko. Dáma je vždycky střídmá.“

Pronesl to jakoby nic, ale přesto dobře pochopila. Lacinou voňavkou je možné se polévat, drahý parfém se jen lehce nanáší.

I při střídmém nanesení se jí však zdála vůně Chanelu silná. Dokonce tak silná, že přehlušila všechno ostatní. Jindy docela útulný vnitřek maringotky působil náhle omšele a lacině. Květinové záclonky a polštáře byly zašedlé prachem, závěs na okně měl světlý, sluncem vyšisovaný pruh a kobereček na zemi vypadal i ve slabém světle uboze jako pohozená mršina.

Otřásla se, stáhla šál z lampičky a přehodila si ho přes ramena. Podržel si teplo žárovky a ona se do něj schoulila, jako by hledala ochranu.

Jsem tu už moc dlouho, blesklo jí hlavou. Strašně, strašně moc dlouho. A to jsem si na začátku říkala, že je to jen na pár měsíců. Jen dočasně, než si najdu něco lepšího. Nic lepšího se nenašlo a tohle je už moje třetí stavba. A roky utíkají. Čím dál rychleji. Za pár let mi už ani krása nebude k ničemu, protože budu stará.

Mechanicky si přejela prstem po kolmé vrásce mezi obočím a pak sklouzla pod dolní víčka, kde se jí už před nějakou dobou začaly dělat drobné, sotva patrné rýhy. Jako jemně popraskaný porcelán. Byly vidět jen hodně zblízka, v ostrém světle a v dobrém zrcadle. Ale jak dlouho potrvá, než je uvidí i ostatní?

Přitáhla si šál pevněji. Třetí stavba! Před pár lety by ji ani ve snu nenapadlo, že skončí v dřevěné maringotce v místech, kde lišky dávají dobrou noc. Že z ní jednou bude kantýnská Edita. Její život se měl přece odvíjet jinak. Úplně jinak!

Ve skutečnosti se jmenovala Eva. Eva Pospíšilová, slečna ze slušné měšťanské rodiny. Jméno Edita si dala už v dětství, ale oficiálně je začala používat až poté, co navždycky odešla z domova. Stalo se tak narychlo, v záchvatu zlosti, po ostré hádce, kdy na sebe s otcem křičeli zuřivěji než jindy. Matka se je marně snažila uklidnit, zatímco mladší sestra Magda v panice utekla z pokoje, protože ji podobné výstupy děsily. Tenhle zdaleka nebyl první. Zato byl nejhorší. Měla s otcem špatný vztah snad odjakživa. Jako malá pokorně, leč marně škemrala o jeho přízeň, hodně kvůli tomu plakávala, cítila se odstrčená a nemilovaná. Nikdy nebyla jeho oblíbencem, ta výsada připadla Magdě. Tu odjakživa rozmazloval, kdežto na ni se díval, jako by byla jen obtížný hmyz. Nepamatovala si, že by ji někdy pohladil nebo pochválil. To dělávala jen matka. Do určité doby. Někdy do třinácti čtrnácti let. Když se začala měnit v slečnu a pokoušela se občas prosadit vlastní názor, dostala se do konfliktu i s ní. A těžko říct, co bylo prvním spouštěcím momentem příštích svárů: Oblékání do věčně přešívaných šatů? Účes, v němž vypadala jako nepovedená jeptiška a který jí otec nedovolil změnit? Peníze, o něž musela neustále žebronit, když chtěla jít se spolužačkami do kina nebo na zmrzlinu? Nevinný chlapecký doprovod ze cvičení v Sokole? Občasné pozdní příchody ze školy? Vždyť už nechodila do obecné, ale na vyšší dívčí školu! Nebyla dítě, byla už skoro dospělá slečna. Navíc velice pohledná slečna, jak se začalo říkat v širokém okolí.

„Roste z ní krasavice, Josefe,“ říkaly návštěvy, a otec, místo aby měl radost, se mračil stále víc.

„V některých případech je krása spíš prokletím,“ říkával s opovržením a další hovory na podobné téma utínal v zárodku.

Ať už z ní rostla krasavice nebo ne, na jeho přístup to nemělo nejmenší vliv. Stále ji za každé sebemenší provinění fackoval, jako kdyby jí bylo osm nebo deset.

„Jsi jenom spratek!“ křičel na ni. „Jen obyčejný spratek, který si ničeho neváží a kterého mi byl čert dlužen!“ Byl řadovým úředníkem na magistrátu, věčně ustrašený, aby nepřišel o místo, věčně poklonkující před svými šéfy. To, že je v práci pátým kolem u vozu, a zřejmě už navždycky bude, si vynahrazoval doma. Tam byl neomezeným vládcem. Matka, která jako správná manželka úředníka zůstala po svatbě v domácnosti, leckdy nemohla vyjít s jeho mizerným platem, ale netroufala si to přiznat. Raději si přivydělávala doučováním francouzštiny a navenek se tvářila, že to považuje za zábavu. Obě dcery však dobře věděly, že ty peníze vkládá do rodinného rozpočtu, a Eva otcem pohrdala za to, že nedokázal rodině zajistit lepší příjem a úroveň.

Poslední výstup pro malichernou záminku, jíž byl pozdní návrat z kina, byl ostřejší než všechny předešlé. Matka se marně snažila otce uklidnit:

„Josefe, vzpamatuj se!“

Tentokrát však její prosby nenašly žádnou odezvu.

„Věděl jsem, co z ní vyroste, říkal jsem ti to od samého začátku! Je jako shnilé jablko, od něhož se nakazí i ta zdravá!“

„Josefe!“

„Dostala slušné vzdělání i výchovu, ale stejně jí to nebude k ničemu! Je to v ní! Shnilé jablko! Ovšem ty ji budeš pořád hájit, však víme, proč. A tady máš výsledek. Nikdy z ní nic nebude, stejně skončí jako poběhlice!“

„Proboha, Josefe! Vždyť jen přišla o čtvrt hodiny později z kina!“

„Tím to vždycky začíná, jako bys to nevěděla! Kdoví kde ve skutečnosti byla! A s kým byla! Podívej se na ni! Strojí se jako coura! A tváří se taky tak!“

Vrazil dceři další facku, ale té se náhle zatmělo před očima. Nezasloužené urážky bolely, jako by jí vpálil do čela cejch. Skočila po něm a zaťala mu nehty do obličeje.

Zařval a odhodil ji od sebe tak prudce, že narazila zády na stěnu a upadla na zem.

„Ven z mého domu!“ zařval strašným hlasem. „Okamžitě ven!“

Pro slzy skoro neviděla, ale podařilo se jí otevřít dveře a vyrazit na dvůr. Proběhla brankou a utíkala, kam ji nohy nesly. Doběhla až k Vltavě a na chvíli měla pocit, že nejlepším řešením by bylo skočit do hluboké vody a umřít. Ale pud sebezáchovy – nebo spíš rozum – byly silnější. A navíc uměla docela slušně plavat. Asi by se neutopila, ani kdyby chtěla. A tak jen seděla u řeky, zírala na hladinu a snažila se vymyslet, co dál. Nevymyslela nic.

Za šera se vplížila domů, ne do obytné části domu, ale do sklepa, kde vydržela čekat až do úplné tmy. Slyšela, jak se otec s matkou opakovaně hádá, i jak matka s Magdou v pravidelných intervalech vycházejí před dům a volají její jméno. Jak Magda brečí a prosí: „Evičko, vrať se! Prosím, vrať se. Já mám o tebe strach.“

Teprve po půlnoci všechno utichlo, rodiče i Magda odešli spát a ona se mohla vyplížit ze sklepa. V pokoji, který sdílela s Magdou, vytáhla potmě ze skříně nějaký svetr, tepláky a deku. Musela být opatrná, rozrušená Magda měla lehké spaní, neustále se převracela a ze spánku tiše vzlykala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hlas kukačky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.