Copyright © Veronika Moreira, 2018

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Veronika Moreira, 2018

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2019

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-977-2

Věnováno mým rodičům

„Láska se nemění každou hodinou či dnem,

ale trvá celý život.

A jestli se mýlím, nikdy jsem nic nenapsal

a nikdy se nestalo, že se dva lidé milovali.“

W. Shakespeare

Král Jindřich VIII., ačkoli pro anglickou historii zůstal bezesporu nejmocnějším panovníkem s nejhorší pověstí, dokázal být mužem plným citu i něhy. Byl schopen a ochoten vydat se zcela napospas síle lásky, do náruče ženy, kterou – alespoň dočasně – hýčkal, miloval, chránil a bránil proti všem. To vše někdy až s groteskní dětskou naivitou a neohrožeností zamilovaného muže. Dnes považujeme Jindřicha za tyrana, ke stáru tonoucího v zajetí pomatené mysli, snad pronásledovaného vidinami duchů popravených, včetně svých žen, které přežil.

Současní posuzovatelé by bezesporu uvítali existenci historicky podloženého důkazu o pohnutí jeho svědomí. O tom svědčí pojetí, v jakém nám Jindřicha představují spisovatelé i režiséři. Kdo však mohl kdy vidět do hlav králů, soudit je a obracet způsob jejich myšlení? Kdo se o to kdy pokoušel, nemíval šťastný osud, ať už to byl nejlepší přítel, věrný rádce a učitel, milenka či žena sdílející s panovníkem lože i trůn.

Stejně tak není jednoduché objektivně a nezaujatě posoudit složitou povahu a osobnost Anny Boleynové. Víme, jak ji po dlouhá staletí vykresluje literatura, divadlo i film, přesto však zkoumáme další skutečnosti, pochybujeme a uvažujeme o tom, jaká mohla či musela ve skutečnosti být. Vzdělaná, vášnivá, ambiciózní a svobodomyslná, otevřená novým myšlenkám tak jako sám král a pravděpodobně i víc. Byla prostě svá, odlišná, rozhodně však neobyčejně silná.

Věřila svému jedinému a mocnému ochránci, věřila králi a věřila v nepomíjivost a sílu jeho citů. I když po čase ztratila jeho lásku, vášeň i oddanost, měla už v té době na hlavě anglickou korunu a doufala, že smrt Jindřichovy první ženy Kateřiny bude logicky znamenat upevnění jejího postavení. Anna však nesplnila svůj slib – nedala králi syna. A tak v tomto období došlo k událostem, které nezadržitelně uspíšily její pád…

Svazek dopisů (1526–1536) s doplňujícím textem je určen všem příznivcům a obdivovatelům nesmrtelného a fascinujícího milostného příběhu Jindřicha VIII. a Anny Boleynové. Je to volný překlad povětšinou milostné korespondence, doplněné stručným popisem událostí odehrávajících se v jejich pozadí. Útržky ze života krále a jeho dámy, mimo jiné jistě vypočítavé favoritky, později nemilované královny a matky princezny Alžběty, která měla být vymodleným princem.

Jak víme, Alžběta se přes veškerou nepřízeň osudu stala královnou, která svou slávou předčila všechny (nejen) tudorovské panovníky Anglie, čímž celému světu a především Anglii předala odkaz své matky coby vlivné a významné královny – manželky, kterou však tento titul neuchránil před soudním procesem plným hanby ani před smrtí. Je to kniha oslavující nepřemožitelnou sílu lásky, zároveň však poukazující na její pomíjivost, bláhovost, bolest a utrpení s ní spojené. A to vše se stále a donekonečna opakuje…

Knihou nás na několika místech atmosféricky a snad trochu cynicky provází fiktivní úryvky vzpomínek králova nejznámějšího dvorního baviče Williama Sommerse, muže, který k němu měl mnohdy nejblíž. Will Sommers nastoupil do králových služeb přibližně ve stejné době, kdy se u dvora objevila také Anna. Byl tak svědkem všech událostí, jež se odehrály během jejího života po boku krále, i po její smrti. Poznal další královy manželky a na rozdíl od Jindřicha se dožil Alžbětina triumfálního nástupu na trůn. Naposledy se objevil na veřejnosti právě při její korunovaci v lednu 1559, o rok a půl později zemřel.

Milostné dopisy krále Jindřicha VIII. jsou zde uvedeny v pořadí, v jakém je John W. Luce seřadil ve své publikaci z roku 1906. V tomto pořadí na sebe dopisy více či méně navazují. Dopisy Jindřicha VIII. byly psány v angličtině či ve francouzštině, světu se však bohužel nedochovaly Anniny odpovědi, a tak si je můžeme jen domýšlet.

Volný překlad těchto milostných dopisů, někde více a jinde méně doslovný, se snaží zapůsobit na čtenáře srozumitelně a přenést jej na chvíli do šestnáctého století se vší krásou i ponurostí té doby. Badatelé a historici nechť prominou, najdou-li historickou nesrovnalost či zapochybují-li o věrohodnosti klaunova vyprávění. Však máme všichni právo představovat si dalekou minulost v lepším světle a v pojetí, jež nám našeptává vlastní fantazie. O to bohatší, plnější a uspokojivější je pak současnost…

1.

Nenáviděl psaní dopisů. Tenkrát, když je psal jí, byl jsem u toho jen já. Chechtal jsem se, když se mu začaly třást ruce! Ty ruce, co svým podpisem nechaly zabít velkého Buckinghama, ty samé ruce, co o pár let později s tak přirozenou samozřejmostí podepsaly rozsudky smrti biskupa Fishera i Thomase Moorea. Nadával mi a většinou po mě i něco hodil. Opustit jsem ho ale nesměl. Zoufalec, beznadějně zamilovaný hejsek, v těch chvílích neschopný dát dohromady větu, natož pak milostné vyznání. Dolil jsem mu víno a sledoval jeho roztřesenou, těžkou ruku, která jako by mu sama bránila ve srozumitelném psaném projevu, jakým chtěl tu ženskou oslnit, přesvědčit o lásce a dostat ji do postele. Náš ubohý Jindřich. Náš velký, Amorovým šípem tak surově zasažený král!

To byly chvíle, kdy z něho člověk přestával mít strach, dokonce k němu ztrácel i obdiv. Bylo to jiné, než tolikrát předtím. Tahle ho ovládala a on se nechal ovládat se zjevnou rozkoší. A já tak poprvé nepocítil obdiv k němu, ale k ní. Měl jsem ho svým způsobem rád. Ano, mluvím o tyranovi, který doufal, že se proslaví v boji, ale proslavil se svou krutovládou, náboženským převratem a šesti manželkami. A kdo by o něm mohl mluvit spíš než já? Já, jeho Will.

Vždycky jsem si připadal jako ztělesnění jeho vlastní grotesknosti a špatného svědomí. Dal jsem svůj život jemu, ale pak si jej Bůh (sám jistě pobouřen a lačný kárat toho prostého hříšníka, jenž sám sebe korunoval Božím poslem) povolal k sobě. Já jsem tu zbyl sám, jako ztracený kapesník bez monogramu, jenž mokne v trávě. Vím, kým bude velký Jindřich pro historii. Vím, kým pro ni budu i já. Historie odpoví na všechno, ale mnohé časem ztratí tvar, barvu i význam. Co potom zbude? Snad jen nečitelná slova na zarostlých náhrobcích. Jen pár slov oslavujících duši, když tělo se dávno obrátilo v prach. Mrtvá slova a jejich pochybná svědectví…

Graven in diamonds with letters plain,

There is written her fair neck round about,

„Noli me tangere (Do not touch me), Caesar’s, I am.“

Vytesáno do diamantů hladkými písmeny,

jest psáno kolem její bledé šíje,

„Noli me tangere (nedotýkej se mě), Caesarova jsem já.“

(Ze sonetu sira Thomase Wyatta, básníka a ctitele Anny Boleynové; nastiňuje počátek jejího vztahu s králem, který ukončil Wyattovy naděje.)

Ó ano, dobrák Wyatt byl jejím opatrným stínem. Jak to u básníků bývá, i on byl nepochybně dítětem Štěstěny, která nedopustila, aby ho nešťastná láska k té, jejíž dlouhá šíje zalahodila oku krále, přivedla po těch pověstných rozviklaných schodech velezrádců až ke špalku. Jiní se pak obvykle zpíjí do němoty v nevěstincích, on měl naštěstí své básně, ve kterých ji opěvoval a sobě ulevil. Blázínek Thomas Wyatt, nad jehož neškodným toužením shovívavě přivíral oči i král. Neboť vězte, že můj pán byl schopen vřelého citu a něhy, které patřily tomu jedinému, nanejvýš pozoruhodnému stvoření, jež se objevilo u jeho dvora na jaře roku 1526 po králově návratu z Francie. Dámě skvělé výřečnosti a rozkošných francouzských způsobů – lady Anně. Vzpomínám si docela dobře na den, kdy se poprvé objevila u dvora. Dokázala zapůsobit jako exotický pták v hejnu vran. Kdybych tenkrát tušil, co tohle navenek jemné, ale výrazem i držením těla sebevědomé stvoření způsobí, určitě bych mu věnoval víc pozornosti. I tak ale vím, že už tenkrát byla nápadnější než ty druhé, pokorné plavovlásky se sklopenýma očima, dychtivé zavděčit se královně a zalíbit se králi. Šla poslední v řadě. Nesla se. Se vztyčenou bradou a povýšeným pohledem těch zářivých temných očí. Měla lesklé tmavé vlasy. Ona neuhýbala pohledům okolí, přehlížela je. Nevím, co měla na sobě. Ale už tehdy z ní vyzařovala nápadná odlišnost. Jako by chtěla dát najevo, že ona tu není proto, aby komukoli sloužila nebo aby prostě jen brala věci tak, jak jsou. Ona nebyla z těch, co dodržují pravidla a žijí podle nich. Od toho tu byli jiní…

.......

Dopis Anny Boleynové králi Jindřichu VIII., léto 1526

Sire, jen vznešená mysl tak velkého krále, jehož příroda obdarovala srdcem plným velkorysosti k ženskému pohlaví, zapříčinila, že tak velkou laskavostí splácíte mimořádně bezelstný a krátký rozhovor s prostou dívkou. Pokladnice štědrosti Vašeho Veličenstva jest nevyčerpatelná, přesto prosím, abyste zvážil, zda si ji zasloužím, a pokud mne po takovém rozhovoru odměňujete dary tak velkými, co budete moci udělat pro ty, kteří jsou připraveni zasvětit celou svou poslušnost Vašim přáním? Jakkoli velká může být štědrost, již jsem právě obdržela, radost z toho, že se cítím být milována králem, kterého obdivuji a kterému bych s radostí obětovala své srdce, jež si za to zaslouží být nabídnuto, bude nekonečně větší. Vaše záruka mého jmenování dvorní dámy královny mě přiměla domnívat se, že toto je se zřetelem Vašeho Veličenstva vůči mně, neboť mi dává možnost vidět Vás častěji a ujistit Vás svými vlastními rty (což udělám při první příležitosti), že jsem velmi zavázaná a poslušná služebnice Vašeho Veličenstva bez jakékoli výjimky.

První a jediný Annin dochovaný dopis Jindřichovi, o jehož autenticitě nejsou žádné vážné pochybnosti. Anna v něm vyjadřuje vděčnost za jmenování dvorní dámou Jejího Veličenstva královny Kateřiny, zároveň však vyjadřuje tušení králova jistého záměru. Dopis je plný zdvořilostí a projevů úcty, jak bylo běžné v dopisech adresovaných králi, který se někomu postaral o jakkoli méně či více významné postavení u dvora. V jisté sféře však nenuceně přechází v dopis milostný, naznačující určitý příslib.

Nikdy jsem ji neměl rád. Byla tu spousta urozenějších i hezčích. Ta samolibost, která z ní čišela, byla však v jistých momentech tak nevídaná a zároveň přirozená, že působila přitažlivě. Teprve když se s ní člověk dal do řeči, pochopil, že je odlišná tím nejsvůdnějším způsobem. Za jiných okolností by si ji královna určitě oblíbila. Anna ale netoužila zalíbit se královně, jak brzy pochopil i horší pozorovatel, než jsem byl já. S ní přišly změny a zrušení zavedených starých pořádků. Troufám si tvrdit, že to znamená problém v každé době. Když od ní dostal ten první dopis, četl si jej pořád dokola a chtěl být sám. Celou noc potom smolil odpověď ve verších. Pro žádnou ze svých pozdějších manželek už nic takového neudělal. Proč taky? Nebylo třeba. Žádnému z dalších čtyř Jindřichových manželství nepředcházely tak dlouhé, obtížné, vzrušující a zemi rozvracející námluvy.

.......

Nemá pravdu ten, kdo předpokládá, že dlouholeté manželství Jindřicha VIII. s Kateřinou Aragonskou muselo být před jeho setkáním s Annou nutně nešťastné.

Král se s Kateřinou oženil po smrti svého staršího bratra Artura, jejího prvního manžela, což později využil jako dosti pádný argument k dosažení rozvodu.

V době svatby však k mladé a pokorné Španělce (i když byla starší než on) zcela určitě choval velké sympatie a možná i vřelé city. Po všech strázních vzniklých v důsledku jejího předčasného ovdovění a neshod o nevyplacené věno mezi jejím otcem a Jindřichem VII. se zdálo, že se na ni konečně usmálo štěstí. Poslali ji sem, aby se stala manželkou krále Anglie, a k tomu také došlo, i když jím nakonec nebyl ubohý Artur, ale jeho mladší bratr Jindřich. Ten se s ní oženil hned po svém nástupu na trůn a mladá královna, i když cizinka, si ve své nové zemi získala velkou oblibu.

Z více než dvacetiletého a z větší části harmonického manželství vzešlo několik dětí, do dospělosti však přežila jediná dcera, princezna Marie. Královna Kateřina prodělala několik potratů, stárla a propadala beznaději z neschopnosti dát králi a celé Anglii následníka. Král nacházel útěchu v občasných nevěrách, ale ke své ženě se stále choval s úctou. Není pochyb o tom, že Kateřina manžela až do konce svých dní velmi ctila, možná i bezmezně milovala. Usilovně se modlila za uchování plodnosti a početí syna, což jistě komplikovala i skutečnost, že krále ve své ložnici už téměř nevídala. Její prosby a modlitby nebyly vyslyšeny, po čase znovu potratila a bylo nutné přijmout fakt, že Jindřich VIII. se od ní syna nedočká.

Byla celá v černém, jako by nikdy nepřestala nosit smutek za Artura, svého prvního manžela. Už kdysi jsem slyšel o jejím neotřesitelném majestátu. Její tvář byla přísná, rysy měla unavené, ale při pohledu zblízka, když mě odměňovala za můj výkon a já se jí šklebil do očí, byl jsem překvapen náznakem křehkosti a půvabu, možná i zranitelnosti. Byla to žena velkého krále, ale stále jen žena. Dvůr byl prosycen bezstarostností i drzostí mládí, protože takový byl tehdy i král. A jeho dvůr, to byl celý svět s pevnými hranicemi, kde všichni žili v hojnosti a věčných zábavách jako bohové Olympu. Vzduch tehdy čpěl těžkými vůněmi, potem, pivem a pečeným masem, silným vínem, přezrálým ovocem a příslibem velkých, překvapivých, horečnatých změn…

.......

Osudové setkání anglického krále s tmavookou dámou francouzských způsobů nebylo zcela jistě náhodné. Bylo cílem a povinností příbuzných slibně vyhlížející mladé dámy pomoci náhodě a nahrávat okolnostem, pokud mohl být následkem prospěch, bohatství a prosperita jednotlivců či celých rodů. Byla známa králova potřeba mužského dědice i jeho zalíbení v mladých dívkách, především dvorních dámách Jejího Veličenstva. Jedna z nich, lady Elizabeth Blountová, se dokonce stala matkou Jindřichova syna, levobočka Jindřicha Fitzroye, kterému jeho otec zajistil titul vévody a v následnické linii ho chtěl svého času dokonce postavit před svou legitimní dceru, princeznu Marii. O matku svého nelegitimního syna však už citový ani jiný zájem neměl. Brzy ji nahradila Marie Boleynová, Annina sestra.

V době, kdy se Anna Boleynová vrátila od francouzského dvora do Anglie, král prožíval milostný románek právě s její sestrou Marií. Tento poměr zajistil rodině Thomase Boleyna, Annina a Mariina otce, řadu výhod. Marie však krále po čase omrzela a Thomas Boleyn využil příležitosti dostat do středu jeho pozornosti svou druhou dceru Annu, o jejíž inteligenci a šarmu předpokládal, že okouzlí krále trvaleji. Jak víme, v tom se nemýlil.

Viděl jsem Boleynův těkavý pohled, plížil se jako stín za starým Norfolkem a oba byli tak průhlední, tak sebejistí a přitom nervózní, aby jejich plán vyšel. Samozřejmě, zvykli si na přepych a privilegia plynoucí z dobře odvedené práce Boleynovy první dcery, za to, co předvedla v králově posteli. Ale jakkoli snaživá Marie byla, krále tím unavila. Bylo po výhodách. Teď bylo v sázce víc. Cítil jsem to z jejich kradmých pohledů a tichých rozhovorů. V záloze měli další dceru a ryba se chytila na třpytivou návnadu pevněji, než mohli doufat. Toho museli využít. Teď nešlo jen o přidělení půdy a výnosná místa pro příbuzenstvo. To už zajistila Marie, ale od Anny chtěli víc. A ona se nehodlala spokojit s tím, co dostaly už mnohé před ní.

.......

Ke sblížení mezi Jindřichem a lady Annou došlo zřejmě během divadelního představení spojeného se společným tancem, maškarády, kterých se u králova dvora plného zábav a slavností konalo bezpočet a jichž se on sám rád účastnil. Anna však nehodlala skončit jako její sestra, opuštěná, se špatnou pověstí a možná i s nemanželským dítětem. Měla také pravděpodobně za sebou bolestně ukončený vztah a zrušené zasnoubení s lordem Jindřichem Percym, kterého milovala. K tomu mělo dojít, podle některých zdrojů, prostřednictvím kardinála Wolseyho na rozkaz krále, který měl už v té době o Annu sám usilovat. To však není historicky podloženo. Šlo možná jen o nátlak ze strany Percyho otce, který měl v té době pro svého syna lepší partii.

Tehdy to byla jen jedna z mnoha, kterou si král vedl tanečním sálem při té divadelní šarádě, se kterou jsem Wyattovi pomáhal. Lordi v černém a kolem nich to hejno krasotinek, v jejich čele král s maskou přes obličej a královna tomu přihlížející, vědoma si povinnosti být náležitě překvapena a okouzlena výstupem svého chotě, ačkoli jej mezi dvořany nešlo nerozpoznat. Jaké to královské divadlo! Už tehdy bych ji poznal mezi ostatními, i když oblečeny byly všechny stejně. Ta hrdě vztyčená brada, způsob, jakým mu opětovala úsměv a neuhýbala jeho pohledu. V té změti poodhalené ženské krásy jej přiměla, aby měl oči jenom pro ni. Starého Boleyna pak zval večer co večer do svých komnat na partii šachu, v žertu se vyptával a hltal lichotky toho mazaného lichváře, který mu právě nabízel svůj nejlepší artikl – vznětlivou a rozkošně nepoddajnou Annu.

.......

Dílem osudu, Thomase Boleyna i vévody z Norfolku, Annina strýce, tak brzy došlo k milostnému vzplanutí, po kterém už nic nebylo jako dřív. Král Jindřich VIII. se bezhlavě, vášnivě zamiloval. Se vším svým majestátem a zcela přirozenou mužskou slabostí propadl kouzlu jedné ženy. Ne však obyčejné. Tím okamžikem začala osudová hra a vytrvalý hon odhodlaného lovce za stejně odhodlanou kořistí.

Královna Kateřina posmutněla. Neměla ráda změny. Měla prý kdysi svou trpaslici, ještě ze Španělska. Ohavné, malomyslné stvoření, stále se krčící v koutě a vydávající odporné skřeky. Kdo ví, čím ta ji mohla kdy pobavit. Snad ji bavil jen pohled na ni, na bytost daleko žalostnější a hodnější politování než jakou byla ona sama ve vší té sklíčenosti a osamění. Neboť v odstupu a o samotě žije dříve či později každá královna. Když trpaslice zemřela, její paní ji hořce a dlouho oplakávala, jak říkali. Občas jsem si tropil žerty z kardinála. Tehdy se usmívala a souhlasně pokyvovala. To měla nejraději. Najednou však byla znovu uzavřená a bez výrazu. Říkali, že znovu potratila. Okenní sklo se otřásalo pod náporem deště, tma venku byla černá a neprostupná jako samet. Od brány jsem viděl ujíždět posla, zřejmě směrem k Heveru, s dopisem, o jehož obsahu nemohlo být pochyb, stejně jako o tom, komu byl určen…

.......

Dopis Jindřicha VIII. Anně Boleynové, květen 1527

V mysli si probírám obsah Vašich posledních dopisů a trpím. Nevím, jak si je vyložit, zda ve svůj neprospěch, jak na některých místech naznačujete, nebo ve svůj prospěch, jak tomu jinde rozumím já. Prosím Vás ve vší vážnosti, abyste mi dala najevo, co si zcela upřímně myslíte o lásce mezi námi.

Je pro mne naprosto nezbytné získat od Vás tuto odpověď, protože již přes rok jsem zasažen šípem lásky a nejsem si jist, zda se mi podařilo získat si místo ve Vašem srdci, či Vaši náklonnost. To mi dosud bránilo Vás nazvat svou přítelkyní; protože pokud mne milujete jen obyčejnou láskou, není to vhodné pojmenování, neboť jde o jedinečnou lásku, která je daleka té běžné. Kdybyste mi však byla ráda skutečně věrnou milenkou a přítelkyní a odevzdala mi své tělo a srdce, jsem a budu Vaším nejvěrnějším služebníkem (pokud mi to Vaše přísnost nezakáže) a slibuji, že budete mou jedinou milenkou a zbavím se myšlenek a náklonnosti ke všem ostatním a budu sloužit pouze Vám. Snažně Vás prosím o definitivní odpověď na tento můj opovážlivý dopis, abych věděl, na co a jak dalece se mohu spolehnout. A pokud byste mi nechtěla odpovídat písemně, určete nějaké místo, kde to mohu říci osobně, a já se tam dostavím s celým svým srdcem. Již nebudu psát více, aby to pro Vás nebylo únavné.

Napsal rukou ten, kdo by rád byl Váš,

Henry (Jindřich) R (Rex – král)

Lady Annu nanejvýš urazila králova nabídka, podle níž měla příležitost stát se jeho jedinou a „oficiální milenkou“. Král musel poté vyvinout nemalé úsilí, aby ji znovu získal zpět a aby přijímala jeho dvoření.

Posel z Heveru se vrátil s dopisem a dáma jej brzy následovala. Byla zpátky u dvora. A cosi zdobilo její krásnou dlouhou šíji. Náhrdelník. Šperk od krále. Teď už se jeho pohledům nevyhýbala, hledala je. A on se tetelil touhou, vzrušením i radostí, že je tu, je zpět a bude povolnější. Určitě. Její oči mi mnohé prozradily. Uměl jsem v nich číst. To on, můj pán, byl slepý. Na obzoru bylo nové jednání s králem Františkem. Po císařově zradě Francie opět slibovala lukrativní spojenectví. Kardinál měl být rád, proslýchalo se, že si nechává tučně platit za svou loajalitu a profrancouzskou politiku, kterou se snažil prosazovat v nedůvěřivé mysli anglického krále. Ale měl jiné starosti. Během nemravných her a prostopášných zábav, kterými se hemžil Jindřichův dvůr, aby v ničem nezaostával za tím francouzským, jsem se pokoušel zjistit, čím vlastně můj pán toho rudého ďábla pověřil. Učil jsem se získávat spolehlivé zdroje různorodých informací. Vždycky se mohly dobře prodat. Cromwell se zdál být jejich talentovaným sběratelem. Už tehdy se chodby paláce hemžily jeho špehy, a to dosud oficiálně neměl žádný vliv ani kloudné postavení. Věřil, že se mu Wolsey včas postará o obojí. Znal se také důvěrně s Boleynem. Zvláštní. Něco se chystalo. Spojenci se šikovali a v jejich středu stála „bruneta“, jak jí říkal zasněný Wyatt. Bude to ona, kdo vydá rozkaz k útoku? Wyatt mi o ní vyprávěl. Obvykle se rozpovídal, když jsem s ním seděl nad džbánem vína poté, co všichni jeho přátelé odešli. Stále měl v ruce brk a před sebou kus papíru. Mluvil ve verších. Měl skelný pohled a v oblaku kyselého pachu vína básnil o její zradě a o svém ponížení. Tolikrát ho zradila. Nejdřív s Percym a teď… Pořád ji hluboce miloval. Mžoural do skomírající svíčky a stěží přemáhal spánek. Jen spi, příteli. Kdo ví, co přinese zítřek.

.......

2.

Dopis Jindřicha VIII. Anně Boleynové, bez určení data

I když se to pro džentlmena nesluší, aby přijal svou dámu na místo služebné, přesto v souladu s Vaším přáním Vám toto ochotně umožňuji, pokud se budete cítit méně nepohodlně v místě dle Vašeho uvážení, než v tom, jež jsem Vám nabídl já. Děkuji Vám srdečně, že Vás stále těší vzpomínka na mne.

H. R.

6, n.A. I de A. b. na. v. e. z. [or 6.n.A.I de A.o.na.v.e.z]

Anna přijala místo královniny dvorní dámy, ne však královy milenky. Dopis se zdá být ujištěním, že se král hodlá těšit alespoň z její blízkosti a přítomnosti u dvora. Písmena na konci dopisu znamenala pravděpodobně šifru, jíž měla Anna rozumět a jež zřejmě označovala místo a možná i čas setkání.

Dopis Jindřicha VIII. Anně Boleynové, bez určení data

Přestože Vás, má paní, nepotěšilo připomenutí slibu, který jste mi dala, když jsem byl s Vámi naposled, že od Vás uslyším dobré zprávy a dostanu odpověď na můj poslední dopis, zdá se mi, že se to sluší na pravého služebníka (vida, že jinak se nedoví nic) dotazovat se na zdraví své milé. Posílám Vám tento dopis a prosím Vás, abyste mě ujistila o svém blahu, za něž se modlím a doufám v ně jako ve své vlastní. Abyste častěji si na mne vzpomněla, posílám Vám jelena, zabitého včera v noci mou vlastní rukou, doufaje, že až jej budete jíst, vzpomenete si na lovce. Musím končit svůj dopis, psaný rukou Vašeho služebníka, jež si tak často přeje mít Vás po svém boku namísto Vašeho bratra.

H. R.

Z prvních dopisů Jindřicha VIII. Anně Boleynové si můžeme udělat docela jasnou představu o upřímnosti jeho citů, o hluboké oddanosti, jakou v něm vzbudila, a o nejistotě, v níž ho udržovala – zda k němu cítí to samé.

Není na první pohled patrné, že tyto dopisy psal král Anglie, mocný panovník a muž, který díku tomu, kým byl, nemusel dosud prosit a přesvědčovat o svých citech žádnou ženu. Jsou to dopisy zamilovaného muže, dopisy ženě, která je objektem jeho touhy tak silné, že ho samotného mate a oslabuje. Je zřejmé, že v této době se už Annin otec i bratr těšili velké králově přízni a často mu dělali společnost.

H. R. – podpis Jindřicha na konci každého dopisu znamená Henry Rex, latinský výraz pro Jindřich – král. Pro královnu znamenalo R latinské označení Regina – královna.

Nebýval jsem svědkem Wolseyho jednání, ale ten den se mi naskytla skvělá příežitost. Jaká komedie může být k vidění mezi zdmi příbytků těch nejmocnějších, či snad právě tam měl bych častěji hledat inspiraci pro pobavení králů? A nejen jich! Wolsey, ďábel v rudé sutaně, dozvěděl se dnes jméno favoritky, té, již kdysi označil za hloupou a nehodlal jí popřát sluchu v jakési rozepři. To jméno z úst pážete protnulo vzduch jako švihnutí mečem. Zbledla tvář toho, který řídil životy všech, a nebylo záležitosti, kterou by sám panovník jen dle jeho přání a rad nevyřídil. Vzpomněl si snad, že mu kdysi, jak jsem slyšel, přísahala pomstu? Vysmál se prý tehdy hysterické dívce s černýma očima, v kterých plála zlost a nenávist. Teď ještě nemá proč se třást, ale což mohla zapomenout? Sám král je nyní jejím sluhou. Ležíc před krbem, ramena svůdně odhalená, může ho opájet vínem a šeptat mu slova lásky, stejně jako jména svých nepřátel, či bude-li chtít, i Satanovo desatero. A on, v mysli zatemněné chtíčem, bude jí naslouchat…

Kardinál Wolsey sehrál v počátcích tohoto vztahu významnou roli a brzy měl být pověřen tím nejdůležitějším. Na jeho schopnostech bude záviset, jak veřejnost přijme králův poměr s Annou a jak bude vyřešen rozvod s Kateřinou. Brzy pozná, že tato záležitost je pro něho životní výzvou, a neuspěje-li, riskuje hněv a trvalou nepřízeň krále i jeho dámy, jejíž vliv sílil každým dnem.

.......

Dopis Jindřicha VIII. Anně Boleynové, bez určení data

Má paní a přítelkyně, mé srdce a já se vzdáváme do Vašich rukou, prosíce o uchování ve Vaší přízni, v náklonnosti, která snad naší nepřítomností nestane se menší. K velké škodě by to znamenalo více bolesti, jíž je díky našemu odloučení dost a víc, než jsem si myslel, že budu kdy cítit, jak připomíná astronomická poučka, když říká: „Čím jsou dny delší, tím vzdálenější je Slunce, i když je žhavější…“

A tak je to i s naší láskou, přes nepřítomnost a vzájemný odstup si zachovává svou horlivost, alespoň na mé straně, ale doufám, že i na Vaší. Ujišťuji Vás, že pro mě je ta bolest z našeho odloučení už příliš velká, a když myslím na stálý růst té bolesti, které jsem vystaven, je to už téměř nesnesitelné, ačkoli mám pevnou naději ve Vaši neměnnou náklonnost vůči mně. Abych se připomněl, a protože nemohu být s Vámi osobně, posílám Vám věc tomu nejbližší, náramek s mým obrázkem a mechanismem, jak jej už znáte. Přeji si být na jeho místě, pokud by Vás to těšilo.

Toto je rukou Vašeho věrného služebníka a přítele,

H. R.

Tato už výmluvnější milostná korespondence Anny a Jindřicha zřejmě začala bezprostředně po jejím odchodu na hrad Hever, rodinné sídlo Boleynových. Stalo se tak poté, co se o ní u dvora začala šířit špatná pověst v souvislosti s jejím působením u francouzského dvora a Jindřichovy počínající náklonnosti k ní.

Její úsměv byl tajemný, pohled přezíravý. Mnozí už prohlédli Jindřichovu novou slabost, posedlost štíhlou bledou šíjí s perlovým náhrdelníkem a zlatým přívěskem ve tvaru písmene „B“. Marie byla jednou provždy minulostí a Anně k službám. Královna, na veřejnosti ve svém majestátu zcela nezlomná, v soukromí prosila a zapřísahala poblouzněného manžela, ať se vymaní z moci té čarodějky, dokud je čas. Nešlo k ní necítit soucit, tragédie ženského stáří jí byla v patách, navíc dala království jen neduživou dceru. Palác ožil klepy a jízlivým šepotem, který slyšeli všichni, jen ne král. K jeho nevoli Anna opustila dvůr a rozdmýchala tak mocný plamen jeho neukojených vášní. Bylo na místě zasmát se jeho pošetilosti a zmoudřet vědomím, že láska a nezkrotná žádostivost se nevyhýbá ani králům, ač se považují za bohy. Láska chce být slepá. A není vybíravá. Dříve či později ochromí rozum nuzáka, mocnáře i světce. A všichni se v jejím jménu dobrovolně vzdávají svého prospěchu, majetku, soudné mysli a srdce. Láska se nechce dát lacino, umí dlouho otálet a čekat, vytrvale trýznit za cenu chvilkové rozkoše, jež plyne z naděje. Láska přijde nečekaně a neslyšně, stejně jako smrt.

.......

Dopis Jindřicha VIII. Anně Boleynové, červen 1527

V přítomnosti tak krásné, že víc už ani nemůže být, vzhledem k tomu všemu, děkuji Vám co nejsrdečněji nejen za ten vzácný diamant a loď, v níž se zmítá osamělá dívka, ale především za vzácný výklad a příliš pokorné podání, které jste ke mně se vší svou dobrotou směřovala. Myslím, že by se jen těžko našla příležitost, díky níž bych si toto zasloužil, kdyby nebylo Vaší velké lidskosti a laskavosti, kterou jsem se vždy snažil hledat, a budu usilovat o její zachování ve své moci, v níž moje naděje skrývá můj neměnný záměr, když říká: „Buď tam, nebo nikam.“ (Buď k té, nebo k žádné.) Důkazy Vaší náklonnosti, krásná motta dopisu tak srdečně vyjádřena, mě zavazují k tomu Vás navěky ctít, milovat a upřímně Vám sloužit. Prose, abyste takto neustávala, ujišťuji Vás, že vše raději předčím, než bych to považoval za samozřejmé, pokud tím dosáhnu Vašeho potěšení a věrnosti Vašeho srdce. Žádám Vás, pokud kdykoli předtím jsem Vás urazil, o stejné rozhřešení, jako o které žádáte Vy. Ujišťuji Vás, že od nynějška své srdce zasvěcuji pouze Vám. Přál bych si však, abych tak mohl učinit i se sebou samým. To může jen Bůh, pokud se mu zlíbí, za to se k němu modlím každý den, doufaje, že na takovou vzdálenost mé modlitby vyslyší. Přál bych si, aby to bylo zakrátko, ale bude to zřejmě ještě dlouho trvat, než jeden druhého uvidíme.

Psáno rukou toho, který srdcem, tělem i vůlí je Váš věrný a nejjistější služebník.

H. R.

V tomto dopise je vyjádřena radost i dojetí nad dárkem, který Anna králi poslala. Král vyjadřuje také obdiv nad její důmyslností, nad významem, který tento dar měl symbolizovat. Dopis je obzvláště emotivní a dnešní čtenář má přirozenou tendenci zamýšlet se nad nepředvídatelností Jindřichovy povahy a nad koncem, jaký Annu potkal, navzdory tak bezmezné oddanosti a lásce, jakou jí Jindřich projevoval těmito dopisy a díky níž přirozeně rostly její ambice, její sebejistota, neohroženost a touha po moci.

Dopis Jindřicha VIII. Anně Boleynové, červen 1527

Má paní,

protože se to zdá být velmi dlouho, co jsem slyšel o Vás i o Vašem zdraví, z velké náklonnosti, kterou k Vám chovám, k Vám posílám tohoto posla, abych byl lépe informován o Vašem zdraví i radostech. Od našeho odloučení jsem byl zpraven o tom, že názor, s nímž jsem Vás opustil, je zcela změněn, a že byste nepřišla zpátky ke dvoru ani se svou matkou, kdybyste mohla, ani v žádné jiné záležitosti.

Z této zprávy, pokud je pravdivá, nevycházím z údivu, protože jsem si jist, že jsem neudělal nic, čím bych Vás urazil, a zdá se mi, že velmi spoře oplácíte tak velkou lásku, kterou k Vám chovám, držíte-li mě v takovém odstupu slovem i osobně. Daleko od ženy, kterou ctím nejvíc na světě.

Pokud mě milujete s takovou náklonností, v jakou doufám, jsem si jistý, že tato vzdálenost mezi námi je Vám nepříjemná. Zvažte dobře, má paní, že Vaše nepřítomnost mě těžce rmoutí, a doufám, že se tak neděje z Vaší vůle. Ale kdybych věděl jistě, že tohoto dobrovolně žádáte, pak by mi nezbylo než truchlit nad svým neštěstím a ustoupit své velké pošetilosti. Z nedostatku času tak končím tento hrubý dopis a prosím, abyste dala důvěru tomuto poslovi a všemu, co Vám ode mě vyřídí.

Psáno rukou Vašeho služebníka.

H. R.

Dopisy se v tomto období zdají být naléhavější a neustálé ujišťování o králových citech nabývá na intenzitě. Málokterá žena by odolala takovým slovním obratům, které skrývají náznaky mistrného svádění, aby se v mžiku změnily v naprostou poníženost a slepou oddanost prosebníka. Anna však stále odolává a udržuje krále v patřičném odstupu nanejvýš důsledně, neboť ví, co je v sázce. Král už se v této době cílevědomě snaží ukončit manželství s Kateřinou, přestože, jak mu připomíná Wolsey, riskuje mnoho, včetně rozkolu s Římem a papežem, hlavou katolické církve, stejně jako nepřátelství Kateřinina mocného synovce – císaře Karla V.

Ráno se zdálo být přesně takové, jak se dalo čekat po noční bouři, která smyla všechnu špínu a oplzlost včerejšího dne. Seděl jsem v zahradě a hrál na loutnu, jen tiše, abych nevyplašil sotva se probouzející den. Pak jsem ji uviděl, královnu, jak spěchá k ranním modlitbám, když jí rudý ďábel zastoupil cestu. Po krátkém úsečném hovoru se v předklonu odporoučel. Rty měla semknuté hněvem, oči se snažily potlačit pláč. Berou jí dítě. To jediné dítě, které kdy byla schopna králi dát. Vlastní domácnost pro mladou Tudorovnu, daleko, daleko odtud, od matky. Gesto, jež měla chápat jako velkou poctu pro mladou princeznu, jež však matka nikdy nemůže chápat jinak než jako ztrátu dítěte. Královny nemají právo cítit a vzpírat se pro křivdu ani zradu. Ona to ví, narodila se velkým španělským panovníkům. Po téhle ráně však přišla další. Oni ji nešetří. Král ani Wolsey, ani ta, co už se vidí na jejím trůně. Rozvod… to slovo ji probodlo a navždy oslabilo, je raněná, pozvolna klesá na kolena. A oni se nebrání úsměvu. Ale ještě jim zbývá kus cesty. Ona tentokrát nesklopí oči, aby poslušně ustoupila manželovi a odevzdala svůj dosavadní život do rukou, jež jej hodlají rozdrtit v prach a popřít její vládu, její korunu, její manželství a snad i její existenci ve jménu brunety s temnýma očima… amen. Zmohla mě únava, četl jsem báseň od Wyatta. Byla o lásce, o ženě, o tom, jak sladkým vykoupením by bylo zapomenout. Ubohý Wyatt…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Má paní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.