JOUKOLSKÝ UČITEL

LIBOR KONOPKA

2019

JOUKOLSKÝ UČITEL

LIBOR KONOPKA

Text © Libor Konopka, 2019

Obálka © Libor Konopka, 2019

Grafická úprava a sazba © Libor Konopka, 2019

První vydání © Lukáš Vik, 2019

ISBN (EPUB): 978-80-7536-254-4

ISBN (MOBI): 978-80-7536-255-1

JOUKOLSKÝ UČITEL

DOBA PRVNÍ

Od poloviny 12. století existovalo Finsko jako součást – možno říci provincie – švédské říše. Během staletí se vazby mezi Švédy a Finy upevnily natolik, že se obě etnika cítila být tímtéž národem, koneckonců v mnoha krajích Finska zní podnes častěji švédština nežli mateřská řeč. Bratrská pouta počala praskat, když si Švédové navykli využívat východní část říše jako předpolí v stále četnějších válkách se sílícím ruským nepřítelem. Při nich Finové neztráceli jen domovy a půdu, ale začasté samy životy – neboť kdo jiný než tito zasmušilí lesní muži by měl bránit zemi svých předků. Není divu, že ve finských myslích klíčil hněv – a zprvu opuštěné hořčičné semínko brzy vydalo rostlinku, jež měla jednou – za vlády krále-chlapce Karla XII. na přelomu 17. a 18. století – vydat bohatou úrodu. Mladičký monarcha, ve vleku pyšné osmnáctileté vášně, hledal dějinnou nesmrtelnost – jak jinak – na bitevním poli. Hledal nesmrtelnost a nalezl smrt, ovšem než se tak stalo, uvolnil na východě nenávist, již už nešlo spoutat zpátky. Nenávist vedenou krutým reformátorem, jemuž Rusové navykli říkat Petr Veliký. Výsledkem švédského nezdaru a ruského řádění byl finský pád, spojený s osmiletou okupací jejich země. Nakonec bylo Finsko v roce 1721 přeci vykoupeno švédskou macechou, zaplatilo však z vlastní kasy – nemalou pohraniční oblastí s městem Vyborgem. Odrostla jedna generace a Švédové strojili odvetu, i ta ale skončila fiaskem a opětovnou ruskou okupací Finska. Další selhání, další územní ztráta. Kusy Finska byly nadobro odtrženy švédské koruně a přičleněny k Rusku – ujal se pro ně název Staré Finsko. A právě zde, v zapadlé vísce Joukola – ve vísce, kam ruský bojar zanesl ruské mravy –, odehrává se následující příběh. Finové, uvyklí sloužit na neúrodných rolích dříve germánské, nyní slovanské šlechtě, se nikdy necítili samostatným národem, vždyť je od panstva vydělovala jen domněle „nekulturní“ řeč, a tady, ve zcizeném Finsku, bylo jen otázkou času, kdy přijdou i o ni. Dusné bezvětří zatím svíralo i starou vlast – osudový blesk zahájil svůj dějinný odpočet.

To už se na Západě rodilo osvícenství a v jeho patách pochodovala idea nacionalismu...

Následujme Inspiraci

ze své cesty na zkušenou

k domovu, ať rozkymácí

stoletý věk v sázku s ženou.

Romantik jí slovy z blůzky

provoní krok k pološeru,

aby v lese, místě schůzky,

zlíbal krásu do rozměru.

Věrné, jež se poddají

roztoužené tvůrčí chvilce,

provede pak po báji

vyšité jí na košilce.

A celé té nádheře

zaklepu teď na dveře...

Jaro 1800

I.

Mezi květy lesních plodů

cestou, jež se sama hledá,

lapá s dechem stovek schodů

dávný domov od souseda

zrak mladého muže víry.

Za uzdu si vede herku

a z bryčky se skrze díry

pondělek ptá po úterku.

Dvé funění ze silnice

zdá se ovšem vézti více.

Konečně se smrky, bory

rozestoupí hostu z dáli,

vpouštějíce do pokory,

z níž se místní nevyspali.

A tu matní pohled kněze,

navzdor slunci v pozdní lázni,

před níž ještě povyleze

mnohý pohled z lidské prázdni.

Dotýká se jílných rolí,

jimiž písmo lidské dřiny

chvíli cpe a chvíli solí

věčnost střenou na vteřiny.

Jen tu a tam šlehne z tváře,

pozdvižené k nízké temni,

dědičný stesk kalendáře

po dnech, které léty jemní.

Mladého se přitom kněze

tkne jen blízkost spásné meze.

Kolikery známé oči

svedou asi dětské rysy

do vousu, jímž pootočí

historie jedno kdysi?

– Kolikery poznávají

chlapce, jehož bradka tají?

A než slunce nad lesy

uvolněně lehne si,

aby sytou barvou žloutku

ovlažilo bělmo v koutku,

dovede si luterána

dvorná bída k dvoru pána.

Poblíž, v stínu kostelíku

poté čelu ku faře

připomene ruka kliku

stiskem – moci rychtáře.

Dávné časy ze stavení

zahlaholí na jinocha:

otcovu dlaň na rameni

rozbouřený sen si sochá,

až konečně něha matky

zavolá ty chvíle zpátky.

„Pentti! Pentti!!“ slyší muž

ze skrýší, kde tryská růž.

Proč jen osud od východu

splašeně se pustil v cval,

přepřáhl oj v kněžském rodu

– jakby kamsi pospíchal!

Student, který ještě včera,

povoláván v Turku zvony,

za lavicí podvečera

ohýbal se do úklony

před výkřiky Francie!

S kým si – tady – připije?

Proč tak záhy ztrativ otce

musel zpět do – toho kotce?

II.

Utopiv se první noci

navrátilec v lahvi vína,

velebí hned jitřní pocit

přikázání moslemína.

O to víc že načich tu

divokými mravy Rusi,

jimiž – pohnán na rychtu –

podepřel se dřív než musí.

Tak výčitky vyseděv si

před nádobou prázdné viny,

jde navštívit domek ve vsi

nejbohatší kocoviny.

Sotva vyšlou vratké nohy

opožděnou výstrahu,

pozve jazyk na pirohy

hlahol muže na prahu.

Odpovědný správce duší,

kyprý břich a očka v sádle,

křikem div že nepřehluší

carský ukaz na divadle.

Nicméně si v hostu zhněte

hezčí bustu než sám čeká,

zakryv tvary od prasete

lstivou řečí od člověka.

Co na tom, když celá víska,

která říká Joukola si,

povznesenou myslí stiská

dlaň, jež vznáší knihu spásy.

Léto 1800

I.

Neprostupný les kde střeží

zemědělnou enklávu,

rozsévá muž pode věží

slova – lidu na hlavu.

Neboť dnes tu – o neděli –

dává kalné jitro léta

věrným čas, by vyzvěděli,

kam úsilí rukou vzkvétá.

Tady Pentti v jedné větě

orámuje stesk a bídu

ornamentem: „Miluje tě –

Ten, který nám slíbil: Přijdu.“

Tam, kde stáří v odpověď

odevzdaně kývne: Veď!

hledá mládí dozajista

prostornější kousek místa.

Jak jen trýzní úděl dětí

muže, jenž tu Boha světí!

Což lze říci jediné:

„Pohleď, co tě nemine“ – ?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Joukolský učitel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.