Publikace byla vydána za finanční podpory Ministerstva kultury ČR.

Text © Miroslav Zikmund, Petr Horký,
Miroslav Náplava, Vladimír Kroc

Ilustrace © Eliška Chytková, 2017
Mapy (str. 408–411) © Aleš Čuma – Pavel Brabec

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

© PiranhaFilm, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-467-0

.

Věnováno Jiřímu Hanzelkovi

Miroslav Zikmund během natáčení filmu Století Miroslava Zikmunda ve vile na Nivách v lednu 2013.

I.

FILMOVÁ

EXPEDICE

ŽIVOTEM

Rodina Zikmundových v roce 1923. Zleva maminka Magdalena, syn Josef, otec Antonín, syn Miroslav a babička Magdalena Voráčková.

V Mexiku namaloval Miroslav Zikmund olejovými barvami –  červenou a modrou – na přední kapotu tatry absolvovanou trasu Afrikou a Jižní Amerikou.

Nakládání expediční Tatry 87 na palubu holandského parníku Boissevain před plavbou do Jižní Ameriky. Vůz i jeho posádka mají v tuto chvíli za sebou historicky první přejezd Afriky od severu k jihu sériovým vozem.

Odjezd na asijskou expedici 22. dubna 1959. Do prostoru mezi Autoklubem v Opletalově ulici a hlavním (Wilsonovým) nádražím se sešlo na 5 000 lidí.

Miroslav Zikmund a Jiří Hanzelka na druhé výpravě 1959–1964. Poznámkový blok A6, který má MZ v ruce, přesně zapadá do kapes expedičních bund šitých na míru. Od této cesty už používal velikost A6 pro osobní deníky po celý život.

Natáčení filmu Století Miroslava Zikmunda ve zlínské vile v lednu 2013. Zleva Michal Deliopulos, Pavel Otevřel, Miroslav Zikmund a Petr Horký.

1.

DENÍKY

Petr Horký

ož Petře, tady v krabici, kterou jsem si jako študák vyrobil na míru, mám ty nejstarší deníky.“ Srdce dokumentaristy plesá – jaký chcete mít lepší podklad pro životopisný film než osobní deníky, které si někdo vede celý život? Navíc ty zápisky jsou výsostnou oblastí, rezervací duše a vzpomínek, kam nikdo cizí nemá přístup – ještě sedmdesát let po smrti autora jsou tabu. Pokud si někdo z vás vedete deník, můžete zažalovat kohokoli, kdo by se pokusil číst, co nemá!

Tomuto okamžiku předcházelo několik let decentního přemlouvání. Z hlediska své profese jsem věděl, že mám díky našemu přátelství doslova u nosu nádherné téma pro film. Život téměř stoletého Miroslava Zikmunda. Informace, jak se budoval fenomén takové síly, jakou písmenka H+Z v naší zemi stále mají. Člověk má někdy pocit, že by to normální, obyčejní chlapi nemohli dokázat. A pak se objevují spiklenecké teorie, že cesty po světě někdo musel tajně platit, že všechno určitě mělo politické pozadí, a co já vím co ještě. Spousta slov, která jsou ve své podstatě výmluvou, že my sami takhle úspěšní a slavní nejsme. Když se to nedaří mně, pak to určitě není možné a úspěch druhých je podfuk!

V suterénu nivské vily, v místnosti upravené pro osobní archiv a uložení deníků.

Nejstarší osobní deník – z roku 1925 – v archivu MZ.

Dveře se otevírají. Zírám na veliké trezorové skříně plné zásuvek, sešitů a bloků. Autor už bere do ruky první svazeček, tak malý, že se v dlani skoro ztrácí: „Ten je z roku 1925, to mi bylo šest let. Rozdávaly je všelijaké firmy, třeba když maminka šla kupovat bráchovi a mně nové kalhoty. U pokladny dostala reklamní kalendářík a ten jsem si schoval. Pak mám bloky, které jsou popsané z doby, kdy jsem se učil těsnopis. Hlavním motivem bylo, aby maminka nemohla číst, co jsem si psal o holkách z tanečních.“ Podlomila se mi kolena. „Cože!? Skoro všechno je v těsnopisu!? To nikdy nevyluštím! Vy to po sobě přečtete?“ „Pro mě je těsnopis druhá latinka. Chcete, abych vám něco přečetl? Co se dělo dejme tomu 30. října 1936: Odpoledne na francouzštině, potom jsem šel do cirkusu…“

Moje přemlouvání, nabádání ke vzniku filmu Století Miroslava Zikmunda trvalo přibližně tři roky a mělo styl námluv, jakými rutinně láká číšník, co obsluhuje slečnu v kavárně. Věty se opakují, ale vlastně už nikdo ani moc nečeká, že by „z toho něco bylo“. S panem Zikmundem se potkáváme celkem pravidelně u něj ve vile a nad sklenkou vína nebo hltečkem slivovice hodnotíme svět, politiku, ženské, sport a domlouváme další společné projekty. Pokaždé jsem (snad už od roku 2009) prohodil větu, že by to chtělo udělat společný film o fenoménu Hanzelka–Zikmund. Tradiční odpovědí bylo, že přece filmů o nich už byla natočena spousta. A já tradičně oponoval, že o jejich cestách ano, ale o životě nic. Ani jeden. Jak má potom člověk vědět, kde na to vzali peníze, odvahu, vzdělání, kontakty? A Miroslav mi s dalším přípitkem vždy naoko slíbil, že se k tomu možná někdy v budoucnu dostaneme.

Teď tedy stojíme u trezorových dveří. Narážím na první rys, kterým se Zikmund už v dětství lišil od většiny spolužáků: „Jak se vyvíjel váš zvyk v psaní deníků? Jaké používání kalendářů, jaké formáty sešitů?“

„S těmi kalendáři byl problém – podívejte, tady třeba rok 1936, takové ty malinké reklamní formáty, Josef Pivoňka, žitná a ječná káva, burské oříšky, Domažlice, telefon č. 12. Za protektorátu, kdy byla bída o papír, bylo těžko vést si deník. Dneska lituju, že jsem si nedělal poznámky do školního sešitu, ale to už nezměním. Po válce už bylo huj. Ke koupi byly velkoformátové kalendáře 16,5 krát 12 centimetrů, na každý den celá stránka. Dokonce mi je posílali ředitelé zahraničního obchodu, Centrotexu, Technoexportu, Metalimexu, šéfredaktor Mladé fronty Jelínek. Bylo v nich daleko víc plochy a mohl jsem psát normální latinkou. S výjimkou toho, co bylo tajné – to jsem si stenografoval.“

Zajímalo mne, jestli ta utajenost byla spíš osobní, anebo šlo o spiklenectví proti StB. „Víte, já jsem z estébáků strach neměl, protože i kdybych chtěl něco zatajit, oni těsnopis uměli. Měli na to lidi. Psal jsem si deník, jako by estébé neexistovala. Svoboda prostoru tady na Nivách, kde jsme se setkávali s kamarády stejného smýšlení, stejného osudu, stejně zakázanými jako já, to byl uzavřený kruh, kde jsme si byli naprosto jisti, že nemáme mezi sebou žádného fízla. Jednou to řekl spisovatel a pozdější ředitel Československého rozhlasu František Pavlíček: ‚Tady máme uzavřený kruh jistoty, centrum securitatis.‘ A měl pravdu.“

Prsty mi přejíždějí po starých hřbetech, procházím letopočty na nich napsané. Někde jsou na jeden rok dokonce dva diáře. K čemu asi? „Do diáře jsem si zapisoval úkoly, plány – a potom byl deník. Diář a deník jsou dvě věci. Tady v těch kartotékách najdete vždycky jakoby duplicitu.“ „Jak jste to dělal na cestách? To jste vozil celý deník s sebou?“ „Správná otázka! Kdykoli jsem jel mimo domov, už tedy po první a druhé cestě s Jirkou Hanzelkou, vždycky jsem si nastříhal příslušný počet dvojlistů a ty jsem po návratu do deníku vlepil. Bál jsem se, že kdybych ho ztratil, přijdu o celý rok.“

Ještě před chvílí jsme seděli nahoře v obývacím pokoji a já opakoval naše obvyklé věty o společném filmu. Tentokrát se ale debata vyvíjela jinak. „… o vašem životě nebyl natočen ani jeden film, jeden jediný!“ Miroslav si tentokrát dal s odpovědí načas, ještě se napil a pak prohodil: „Přemýšlel jsem o tom a řekl jsem si, že máte pravdu. Pustíme se do toho. A aby to bylo poctivé, umožním vám přístup ke svým soukromým deníkům.“

Tak tu teď jsem. Je jich spousta. Budu muset vymyslet způsob, jak k nim přistupovat, protože by z nich mohl vzniknout dlouhý seriál. Ne jeden film, kde na jeden rok života hlavního hrdiny nebudu mít ani celou minutu filmové plochy. Jak se rozhlížím, nedokážu odhadnout konečný počet těch dokonalých podkladů pro dokumentaristu… „Kolik deníků je dohromady?“ „Petře, to bych musel spočítat. Až do roku 1947 je mám zinventarizované. Zbytek mě ještě čeká. Musel byste vzít počet let a zdvojnásobit to.“ Začalo mne to bavit: „Může toho být třeba kubík?“ „Vy počítáte deníky na kubíky? To je dobré… Myslím, že spíš by se mohly počítat jako knihy v knihovně nebo v archivech – na metry. Postavíte je vedle sebe a řeknete – tady je třeba sedmnáct metrů čtiva.“

Bylo toho před námi ještě hodně. Obával jsem se, že měřeno na metry je přede mnou badatelský maraton.

„Podpis ano, ale co datum?“
Zápisky z dětského deníku.

Kartotéka – archiv osobní korespondence.

2.

SBÍRÁNÍ POD STOLEM

Petr Horký

Když jsem v roce 2012 začal pracovat na filmu o životě Miroslava Zikmunda, jenom nejasně jsem tušil, že se vynoří spousta témat a zápletek. Bylo toho nakonec mnohem víc a je dobře, že jsem na začátku netušil, jak moc. Třeba by se mi rozklepala kolena a na Století Miroslava Zikmunda bych nikdy ani pracovat nezačal. Kdo ví. Se střihačem Petrem Svobodou jsme pak řešili složité rébusy, třeba jak vtěsnat devadesát pět let života jednoho muže do devadesáti minut. Kdo by dokázal v jedné minutě odvyprávět jeden rok svého života? Bylo jasné, že mnoho témat se do filmu nevejde, mnoho nádherných zápletek jsme museli vyhodit. Podle hesla proslulého autora thrillerů Stephena Kinga jsme museli „povraždit spoustu miláčků“, tedy témat, do kterých jsem se zamiloval a chtěl je ve filmu stůj co stůj mít. Alespoň něco se vešlo do bonusů na DVD, ale i tak toho „pod střihacím stolem“ zbyla hromada. Takhle to říkávali pánové střihači, když ještě řezačkou a lepičkou skládali scény tak, že fyzicky spojovali pásy natočené filmové suroviny – co se nevešlo, co se nehodilo, házeli pod stůl na zem. (Takhle nějak museli stříhat svoje filmy i Hanzelka se Zikmundem ve studiích na zlínském Kudlově.)

S hotovým filmem jsem pak prožil krásné dva roky, kdy jsem jezdil po přednáškách a projekcích u nás i v zahraničí. Na film přišlo do kina padesát tisíc diváků, což je na současné poměry neuvěřitelné číslo. Seriál v televizi Prima jich vidělo přes milion a další půlmilion pak televizní uvedení celovečerní verze. Když jsem ještě během výroby oznámil Andreji Metcalfe z kinodistribuce Bioscop, že doufám v deset tisíc diváků v kinech, popřála mi hodně štěstí, prý pět tisíc by byl úspěch. Skončili jsme na desetinásobku. Díky moc vám všem, kdo jste se na tom podíleli – ať už spoluprací na filmu anebo tím, že jste přišli do kina.

Kontrola natočeného záběru. Zprava kameraman Pavel Otevřel, Miroslav Zikmund a režisér Petr Horký.

Co ale s tím, co zbylo „pod stolem“? Tři a půl roku práce (stejně dlouho trvala první africká cesta H+Z) zabralo „prokutat se“ Zikmundovým perfektně vedeným archivem. A teď to mělo zůstat na ocet? Nad skleničkou slivovice, vína či nad hrnkem kafe při pravidelných setkáváních ve vile na Nivách jsme to probírali společně. Miroslav Zikmund, já a následně i Miroslav Náplava (editor dvoudílného výboru z díla Legenda H+Z, Legenda Z+H) a Vladimír Kroc (proslulý moderátor, který nad dílem H+Z odvedl spoustu rozhlasové práce, a volně tak navázal na jejich reportáže z cest). Každý z nás něco psal, každý něco shromažďoval v soukromém archivu. Přemýšleli jsme, komu zadat, aby z toho udělal knihu. Až Miroslav Zikmund navrhl, že nikoho hledat nebudeme a sepíšeme to sami. A my hned, že do Vánoc. Tak, teď už to jsou tři roky, co skládáme další a další kousky, jako když trpělivý modelář lepí ze sirek loď uvnitř lahve. (V tomto případě by to snad mělo být auto, tatrovka.) Myslím, že nikdo z nás netušil, kolik dalších nádherných témat a zápletek se ještě v archivu Miroslava Zikmunda najde. A je to dobře, protože by se nám třeba rozklepala kolena všem…

V březnu 2015 položil Miroslav Zikmund na stůl tlustý fascikl s názvem Dílna s inventárním číslem 1754. „Petře a Mirku, Mirku a Petře, tohle byste marně hledali v denících. Pročtěte si to, třeba tam najdete, nač nepřišla řeč během těch třiceti hodin odpovědí na filmovou zpověď.“

Fascikl vážil tři a půl kila a na výšku měl decimetr písemností. Autor je cíleně shromažďoval od roku 1953, „až v důchodu dozraji na vlastní životopis“. Spousty dílčích datovaných rukopisů, námětů, úvah, tu a tam průklep korespondence přátelům. Do té chvíle jsem si myslel, že naším hlavním úkolem je, abychom si poradili s mohutným archivem osobních deníků. A teď se před námi otevřela obrovská studnice dalších dosud nikdy nezveřejněných informací…

Cesta časem – v okně Tatry 87 Michala Popova během setkání kompletního filmového štábu, 11. 6. 2014.

Dohodli jsme se, že editorem budu já. Když jsem si připadal v záplavě mikropříběhů utopený, uvědomil jsem si, že právě to prosívání archivu a nacházení zlatých zrníček náhod je nejkrásnější. Proč vás o to připravit? Věřím, že většina by si nejraději sama sedla na židli do soukromého archivu pana Zikmunda a probírala se zákruty jeho osudu.

Proto tato kniha není životopis Miroslava Zikmunda. Je to pozvánka do světa pověstného archivu. Je to vstup do pohádkového lesa, kterým procházíte při práci na vzniku jakéhokoli filmu anebo knihy. Je to posezení u stolu s Miroslavem Zikmundem. Nalejete si hlteček slivovice do kameniny anebo sklenku těžšího, plnějšího červeného vína, takhle to děláváme my. Mohu vás ujistit, že za každým příběhem se kromě jiného skrývá i konkrétní debata, kterou jsme vedli a která uváděla témata v souvislosti. Je to vstupenka do lunaparku jménem život (anebo dějiny), kde si sednete tu na horskou dráhu, tu do domu hrůzy, jindy vás odnese tobogán jménem náhoda. Půjdete s námi po stopách vzniku filmu Století Miroslava Zikmunda, po stopách života Miroslava Zikmunda a tím i po mezních situacích celé naší republiky. Jak Miroslav Zikmund říká: „Byl jsem zplozen ještě za Rakouska-Uherska a narodil se do prvních dnů republiky. Proto ji celý život považuji za svého o krapátek staršího bráchu.“

MZ natáčí v Maďarsku během druhé expedice. Touto kamerou Arriflex 35 mm výprava natočila v Kašmíru celovečerní širokoúhlý film Je-li kde na světě ráj. Rok 1959.

II.

PŘED VÁLKOU

3.

STŘED SVĚTA

Miroslav Zikmund

Když mi bylo čtrnáct let, uvědomil jsem si, že Plzeň není střed světa. Jeli jsme s tatínkem a bráchou na prázdniny do letního tábora YMCA, až na Slovensko, do Oravského Podzámku. Z nočního výstupu na Veľký Choč jsem si odnesl nezapomenutelný zážitek. Spatřil jsem, jak slunce vychází hluboko pode mnou z tajuplného údolí. Stejný pocit se mi později vrátil, když jsem se díval na podobnou scenérii z vrcholu Cheopsovy pyramidy anebo z Kilimandžára. Tatínek byl strojvůdce a my jakožto ajznboňácká děcka jsme měli tři volňásky do roka. To byla výzva. „Už jste se ve škole učili, kde je Jasiňa?“ zeptal jsem se brášky někdy v červnu 1936. „Jasně, na Podkarpandě!“ vytáhl atlas. „Tady je Plzeň, Praha, tady Košice, Užhorod…“ „Tak tam jedem!“ Vyplnili jsme si volňásek Plzeň – Jasiňa a zpět. Nikdo ze spolužáků si nevyzkoušel, jak vypadá opačný konec republiky.

Jedna z prvních reportážních fotografií MZ, volba Edvarda Beneše prezidentem,
19. června 1946.

Asi by bylo pěkné, kdybych teď řekl, že v tom vězela už odmalička moje touha cestovat. Vůbec ne. V přání dojet co nejdál byla spíš zvídavost a snaha vidět víc, vědět to, co ostatní nevědí. Tento rys – vědět, jak se věci doopravdy mají, mne provází celý život.

Taky jsem měl prozíravou maminku. Jako vesnické holce se jí nenaplnil sen stát se učitelkou, a tak chtěla vzdělání dopřát svým synům. Už od primy jsem chodil na němčinu ke krásné slečně Moravcové. Byl jsem do ní tak cudně, chlapecky zamilovaný. Po bratrovi měla herbář s vylisovanými rostlinami. A když jsem uměl, byl dobře připravený, tak mi ho jednou za odměnu věnovala. To byl začátek mých botanických průzkumů a celoživotního zaujetí! Chodil jsem na louky, do lesa s klíčem na určování rostlin, autorem byl profesor Polívka, to si pamatuji dodnes. Tehdy jsem se naučil, jak sbírat kytičky, jak je lisovat, uchovávat, aby měly přirozenou podobu. Na gymnáziu jsme měli náročného profesora přírodopisu, Věženský se jmenoval, a ten nás přiměl, že jsme se přírodě opravdu věnovali. V mém případě dokonce tolik, že „v zájmu vědy“ jsem se dopustil krádeže. V sobotu odpoledne jsem se vydal do gymnázia a v chodbě proti přírodopisnému kabinetu jsem se zmocnil květinky, po které jsem marně pátral na loukách. A honem upaloval domů začerstva ji vylisovat.

Dá se říci, že boubelatá Maruška Moravcová způsobila, že je ze mne celoživotně kytičkář. Česko-latinské jmenovky jsem svým pokladům v herbáři začal přidělovat už dva roky předtím, než jsme v latině začali časovat laudo, laudas, laudat.

Popisek fotografie z protější strany. Pochopitelně archivářsky podrobný.

Když jsme po letech přijeli do nádherné botanické zahrady Pérádénije na Cejlonu, k úžasu Jirky Hanzelky jsem sypal názvy rostlin. Vlastně k jeho nelibosti. „Co tam budeme dělat? Stačí jeden den!“ namítal. Jeden den? Kdeže! Pronajali jsme si pokoj v hotýlku hned vedle a ráno, jak se otevřely brány do zahrady, vstupovali jsme do nadpozemského ráje. Strávili jsme v něm málem týden a byl bych vydržel klidně i déle. Kde bych na gymnáziu nebo v českém lese s lupou a knížkou pod paží tušil, co všechno mne jednou čeká. Na Cejloně mi bylo čtyřicet dva let a Jirka mě tehdy vyfotil v ploutvovitých kořenech mohutného stromu, mandloně jávské, Canarium commune.

Po dalších bezmála čtyřiceti letech, v mých jednaosmdesáti, jsem se tam ocitl znovu. To už byly za námi roky komunismu, roky zakázanosti, já mohl znovu cestovat. A takoví dva mladí nadšení cestovatelé, mohli by to být moji vnuci, mne vylákali, abychom se na Cejlon, vlastně už Srí Lanku, vypravili zas. Před lety jsem se zařekl, že nebudu cestovat s nikým jiným než s Jirkou Hanzelkou, ale on byl tehdy už v nemocnici a dal mi „povolenku“, vyzval mne, ať jedu i za něj. Jen jsem mu musel slíbit, že nezapomenu na svůj věk a nebudu se s těmi mlaďochy předhánět. „Dej jim na záda přišít cedulku JE TI 81 a pusť je před sebe!“ radil mi.

Bylo mi 42 let, když mě Jirka vyfotil v ploutvovitých kořenech mandloně jávské. Cejlon, botanická zahrada Pérádénija, rok 1961.

Se starým místním zřízencem jsme v Pérádéniji našli přesně ten stejný strom a já se na to místo, mezi stejné, nepatrně povyrostlé ploutve znovu posadil. A tehdy to na mne padlo. Jak ten mohutný strom pluje časem jako velryba, jeho silné deskové kořeny jsou jako ploutve, které kormidlují cestu dlouhými věky. A popluje tak majestátně dál, až ani já, ani moji přátelé na tomto světě nebudeme.

Na témže místě v mých jedenaosmdesáti stiskl spoušť Petr Horký, 9. března 2000.

Vidíte, mezitím jsem s jedním z těch „vnuků“ udělal výbor z celého knižního díla, co jsme s Jurkou napsali, a s druhým natočili film o celém mém životě. Táhne mi na stovku a před pár dny jsme se s mojí Marií vrátili z dovolené v Maďarsku, Rakousku a Německu. Mám plnou hlavu plánů, co ještě chci, co potřebuji udělat. Je spousta věcí, kterým chci přijít na kloub, je mnoho toho, na co si chci udělat názor sám. Jako tehdy, když jsem chtěl jet, kam nejdál to půjde.

MZ loví v koruně stromu ideální záběr v hledáčku rolleiflexu.

4.

HOROSKOP

Vladimír Kroc

Nedivím se, že byť křtěný v Plzni prazdrojem, volbou je Moravan. Mívám štěstí, že když přijedu do Zlína, obyčejně bývá krásné počasí. I teď září na modři oblohy únorové slunce a do očí vrhá reflexy ještě nezešedlého sněhu. Cesta z Otrokovic do Zlína se vleče, mám za sebou už skoro tři stovky kilometrů po ledové dálnici, serpentiny v buchlovských kopcích. Přijíždím s malým zpožděním, ale spoléhám na jeho velkorysost.

V hlavě se mi usazuje neodbytná myšlenka, že by to mohlo být také poslední setkání. Racionalita se tomu brání: přece žádný astrolog nemůže pětatřicet let dopředu určit, kdy člověk odejde ze života! Nechci věřit tomu, že by naše životy mohlo jakkoli ovlivnit postavení planet v okamžiku našeho narození a že by horoskop mohl předpovídat nebo vykládat naši budoucnost. To my sami jsme přece strůjci vlastních osudů. Nebo ne? Co když… na tom může být špetka pravdy? Tak snadno se to řekne: možný věk dožití 85!

Projíždím zasněženým městem a konečně parkuji na Nivách. Tady žije už přes půl století. Tady zvelebil svůj dům, zasadil stromy a sám zakořenil.

Vím, že si smím otevřít branku, a scházím úzkou vyházenou pěšinou mezi závějemi. Zádveří je počmáráno křídovými písmeny K+M+B. Christus mansionem benedicat. Kriste, žehnej tomuto domu. Původní smysl byl pozapomenut a nápis bývá mylně považován za jména tří králů… Než stačím najít nejstarší letopočet, stojí ve dveřích, svěží, energický, usměvavý. Píše se rok 2004, za týden mu bude pětaosmdesát.

Mám to na mysli, když spouštím nahrávání, abychom poté, co zastavil tikající pendlovky po babičce, natočili k jeho jubileu další rozhovor.

„Jste pověrčivý?“

S odpovědí dlouho neotálí, jako by tušil, na co se ho chci ptát: „Ano, jsem pověrčivý. Od té doby, kdy jsme s Jirkou Hanzelkou projížděli dnešní Libyí, tenkrát to bylo soustátí Tripolsko a Kyrenaika pod britskou správou. Tam jsme potkali stařečka, který jako by přehazoval Saharu. Odklízel z té jediné asfaltové pobřežní silnice navátý písek a vítr mu ho hned vál zpátky. Typická sisyfovská práce. Dali jsme se do řeči a on: ‚Kam jedete?‘ ‚No, do Káhiry!‘ ‚A kdy tam budete?‘ Tehdy už jsem mluvil slušně arabsky, tak jsem odpověděl, že za tři, čtyři dny. Zvážněl a pronesl: ‚Inšalláh! Dá-li bůh, dopustí-li Alláh…‘ Pár dní nato jsme havarovali, rozbili tatrovku a do Káhiry se dostali až za tři měsíce…“

„Na horoskopy dáte, nebo ne? Narážím na ten slavný z devětašedesátého roku, kdy jste si z tehdejšího Cejlonu přivezl svitek s kaligrafickým sinhálským textem. Opravdu věříte v astrologii?“

„To je otázka na tělo,“ nenechává na sobě znát, že už na podobný dotaz musel odpovídat nesčetněkrát. „Ani ne. Tehdy v roce 1969 jsem pobýval u přítele senátora Perery a to víte, horoskop je pro každého Cejloňana něco, bez čeho se neobejde. Bez něj se nemůže konat žádná svatba, stavba nového domu ani třeba natáčení filmu. Režisér, než začne točit, musí mít scénář od astrologa posvěcen.

A senátor mi říká: ‚Mirku, ty bys měl mít taky horoskop.‘ Odpověděl jsem, že na to nevěřím, bojím se pokoušet osud. Ale on nedal jinak. Nakonec mě přiměl napsat mamince – tehdy ještě nebyly žádné maily – a ona mi obratem poslala dopis s přesnou hodinou mého narození. Hvězdopravec přepočítal čas plzeňský na kolombský a vyrobil mi nádherný horoskop vyrytý na dlouhém listu talipotové palmy. Jeho konec mi senátor přeložil do angličtiny. Stálo tam – Potential age 85. Můžete se dožít pětaosmdesáti let. Tehdy mi bylo padesát… Z hlediska padesátníka vám to připadá nekonečně vzdálené. A bác! Mám pětaosmdesát!“

„Musím se zeptat, je to choulostivá otázka. Straší vám v hlavě – ten ‚potenciální‘ věk?“

„A víte, že ne? Přece tady nemůžeme být věčně, ani tak dlouho jako biblický Metuzalém. K životu patří i smrt. Zvlášť velká ztráta mě postihla před rokem, kdy odešel Jirka Hanzelka, s tím jsem se ještě nevyrovnal. Musím to však brát jako fakt.“

Expediční Tatra 805 v palmové aleji botanické zahrady Pérádénija, Cejlon, 1961.

„Lidé si vás pletli. Od roku 1938, kdy jste se poznali, jste víc než půlstoletí byli celoživotními souputníky. Na to se asi nedá zvyknout, že už tady váš parťák není.“

„Víte, zvyknout… to máte tak: denně při práci narážím na jeho jméno. On tady žije pořád, v tom obrovském archivu, kterým se probírám a který neustále doplňuju. Tam jméno Hanzelka stále běží paralelně s mým, vidím Jirku, jako bychom tady byli ve třech.“

První podoba plánu na cestu kolem světa – „Projekt 5“ tak, jak byl zařazen v první kartotéce.

„Kdo z vás dvou přišel s nápadem na ‚Projekt 5‘ podle pěti kontinentů?“

„To byl pracovní název. Dnes už to samozřejmě nemůžu vědět. Kdyby tady seděl Jiří, zřejmě bychom se podívali jeden na druhého s otázkou v očích – byls to ty, nebo já? Taky jsme si nějaký čas hýčkali nápad, se kterým přišel Jirka – pořídit si plachetnici a brázdit oceány. Ale brzy jsme ho pustili z hlavy. Co přece s Pepkem námořníkem, který moře jakživ neviděl?

‚Projekt 5‘ se držel země. Zrodil se v listopadu 1945, dokončili jsme ho pár dní po získání inženýrských diplomů a hned jsme s ním vyrazili na ministerstvo průmyslu a za generálním ředitelem Tatry. Mámivá chiméra měla podobu nejelegantnějšího auta doby. Celosvětově. Říkalo se mu ‚ministerská osmička‘.“

Plán to byl velkorysý, ale všech pět světadílů měl pohromadě Miroslav Zikmund teprve v roce 1992, kdy – už bez Jiřího Hanzelky – navštívil Austrálii. Chtěli ji projet už ve dvaašedesátém cestou z Indonésie do Japonska, ale australským úředníkům se zdály podezřelé jejich radioamatérské vysílačky, kvůli nimž posádky obou vozů, Tater 805, upadly v podezření, že by se mohlo jednat o komunistické špiony. „Byli jsme z toho nešťastni, pátý kontinent jsme museli škrtnout. Dočkal jsem se ho už jen já sám.“

Nocleh v severoafrické poušti, ve spacím pytli, který ještě o desítky let později sloužil návštěvám ve zlínské vile.

„Půjdu vám povléct postel,“ zvedal se můj hostitel, když jsme dopili vynikající víno ze Skoronic, ze sklepa zlínského soudce a bravurního spisovatele Jožky Holcmana.

„Počkejte, nedělejte si starosti, vyspím se, kde mě uložíte,“ nechci být na obtíž.

Zajiskřilo mu v očích a po tváři přeběhl klukovský úsměv: „Možná bych pro vás něco měl.“ Křepce přistavil schůdky ke skříni v hostinském pokoji a vyndal objemný spacák. „Provandroval jsem v něm celou Afriku i Jižní Ameriku!“

Dlouho jsem nemohl usnout s vědomím pocty, které se mi dostalo. Ležím ve spacáku, v němž dnes legendární cestovatel Miroslav Zikmund před více než půlstoletím nocoval za úplňku na vrcholu Cheopsovy pyramidy a o pár měsíců později uléhal na Kilimandžáru… a opakoval jsem si jedno zjištění: Předsevzetí, že si budeme povídat výhradně o necestovatelských záležitostech, bylo to tam. Moje představa, že bychom se jim mohli úplně vyhnout, se ukázala jako naivní. Vždyť je to jeho celý život!

Kontrolní projekce natočených záběrů do filmu Století Miroslava Zikmunda. V hale zlínské vily jsou zleva Martin Procházka, Miroslav Zikmund, Pavel Otevřel, Michal Deliopulos, Petr Horký a Jindřich Böhm.

5.

JAK SE TOČÍ DĚTSTVÍ

Petr Horký

Když člověk kráčí správným směrem, věci do sebe zapadají. Čím jsem starší, tím víc tomu věřím. Dlouho jsem přemýšlel, jak natočit Zikmunda vzpomínajícího na dětství, aby to nebylo patetické a hlavně aby držel děj. Natáčet jen někoho, kdo sedí a povídá, je nuda. Musíme se dát do pohybu. Musíme objevovat nějaké prostředí, musíme jít po stopě příběhu. Vydal jsem se tedy ve šlépějích prvních klukovských let – a věci do sebe zapadly. Paní Čiháková, majitelka domu, mi laskavě otevřela dveře z chodby a vešel jsem do vyklizeného prostoru. Byt, kde malý hošík spolu s rodiči, bráškou a babičkou začal objevovat svět, byl zrovna prázdný. Jak víc, jak lépe obrazem ukázat nenávratnost dětství, než když vstoupíte mezi čtyři holé stěny. Je to pryč, jen genius loci promlouvá.

O pár týdnů později do stejných dveří vstupujeme i s panem Zikmundem. Chvíli chodí, odhrne koberec, jestli je podlaha, jak bývala, sáhne na zeď, jak chladí, natáhne vzduch, přivoní si ke vzpomínkám. Mlčky se prošel tam a zpět a pronesl jedinou větu: „Osmdesát šest let, kdo by to řekl.“ Tolik let jej dělilo od chvíle, kdy se jako osmiletý stěhoval s rodiči do vlastního nově postaveného domu. Před tolika lety odtud odcházel.

Proti kameře do rodného domu v Úslavské ulici v Plzni.

„V této místnosti mne maminka 14. února 1919 přivedla na svět.“

Venku na ulici zatím Petr Kašpar s Ondrou Hoškem smontovali kamerový jeřáb s pětimetrovým ramenem a Jindřich Böhm se postavil na křižovatku, aby hlásil, když pojede auto. Na kompletní uzavírku ulice jsme neměli peníze a vlastně bych o to ani nestál. To určité napětí, zda se povede zaznamenat celý záběr, se ve scéně vždycky nějak odrazí. Hned poté, co jsme dotočili v bytě, poprosil jsem protagonistu, aby se středem vozovky prošel směrem
ke svému domu. Pavel Otevřel s další kamerou točil teleobjektivem detail nohou. A vznikl obraz, který vypovídal sám o sobě. Použili jsme jej do upoutávky i do prvních minut filmu. Jaké to asi musí být, vracet se po tolika letech k sobě domů, ke klukovským rokům? I když krok je stále pevný, partě osmiletých raubířů by už asi nestačil…

Opoznámkovaný přepis z chlapeckého deníku z tauše – prázdninového jazykového pobytu v německé rodině na Šumavě.

Zleva: bratři Josef (Píďa) a Miroslav.

6.

TŘI BRATŘI

Miroslav Zikmund

Jsem sourozenec první republiky, považoval jsem ji za svého bráchu. Zrodila se půl roku přede mnou. Můj opravdický bratr Josef až dva roky po mně. A jsem patrně jediný žijící Čechoslovák, který stál vedle živého Masaryka a byl mu taky na pohřbu. Bylo mi devět, když se slavilo 10. výročí republiky, a tehdy jsme mu jakožto čtvrťáci a páťáci obecné školy v Plzni, k níž tuším v roce 1921 poklepal na základní kámen, jeli do Lán pogratulovat. To je přece úžasné, jenom ten sám fakt. Popřát prezidentovi k výročí vzniku republiky! Napadlo by to někoho dnes? Důvěrně jsme ho znali ze Švabinského dřevorytů, ty na nás rok co rok moudře shlížely, jak jsme postupovali z třídy do třídy. Tehdy se nám, dětem, zdál neuvěřitelně starý. Osmasedmdesát. Stáli jsme tam v té velikánské zahradě a dychtivě vykukovali z řady, kdy ho spatříme. Pak se objevil – v holínkách a kabátě upjatém až ke krku, čepici „masaryčce“ na hlavě, tu a tam se zastavil: „Jakpak se jmenuješ? Ze které jsi třídy?“ optal se – a najednou stál vedle mne.

„Já – já – já… jsem Jo-Jo-Josef Šindelář,“ koktal můj udivený spolužák Pepík. Proč se jen pan prezident nezastavil o krok dál? Byl by se zeptal Miroslava Zikmunda. Já bych mu to byl odhlásil – pane prezidente, jsem Miroslav Zikmund ze čtvrté B. Určitě bych se nebyl zakoktal! Tenkrát jsem to obrečel, jak mi to bylo líto. Přitom bych možná tehdy tíhu osobního setkání a rozhovoru také neunesl a byl bych koktal víc než Pepík. Ale osud to tak nastavil a kdo ví, k čemu všemu mne tehdejší pocit křivdy nebo spíš promarněné naděje ponoukal v dalších letech.

Rodinné album školáckých portrétů.

„Skotská“ móda 20. let.

Páťáci obecné školy na Jiráskově náměstí, 1929. Čtyři s kravatou, Miroslav druhý zleva v horní řadě.

A teď filmový střih, 17. září 1937, národní smutek, černé prapory, noviny černě orámované, zármutek nad tím, že odešel prezident Osvoboditel. Navrhl jsem bráchovi: „Co říkáš, pojedeme panu prezidentovi do Prahy na pohřeb!“ Okamžitě souhlasil. Stáli jsme v šestistupech od Černínského paláce přes Hradčanské nádvoří až k Matyášově bráně… slyším dodnes to šustění podrážek, jinak absolutní ticho, tu a tam někdo prohodil slovo. Konečně jsme se ocitli před katafalkem proti schodišti do Vladislavského sálu po pravé straně. Zase ticho, klid. Čestnou stráž u rakve drželi legionáři a vysocí důstojníci. Podle pásky na oku jsme poznali legendárního generála Syrového.

Rok na to na podzim 1938 jsem ho spatřil podruhé – a naposled: na schodišti Rudolfina, tehdy ještě československého parlamentu. V den, kdy Beneš po mnichovském diktátu složil prezidentský úřad.

Po Masarykovi umřela i jeho republika, můj sourozenec.

Manželé Zikmundovi, Magdalena a Antonín. Svatební fotografie z 11. května 1918.

7.

RAJČUR A VÁCLAV ŠAŠEK Z BÍŘKOVA

Vladimír Kroc

Nejraději jsem měl okamžiky, kdy jsem Miroslava Zikmunda vyzval k vyprávění, zapnul diktafon a jenom naslouchal jeho klidnému, melodickému hlasu. Nízké zimní slunce pozdního únorového odpoledne neobvykle silně zářilo šikmo ze strany do pokoje provoněného „zikmundovicí“ (už jsem poučen, že na Moravě se švestkám říká trnky), tedy trnkovicí z vlastní zahrady, kterou naléval do keramických kalíšků z lahve připomínající nádražáckou lampu posunovačů, a já chtěl vědět, jak vzpomíná na maminku.

„Mám na ni krásné vzpomínky, byla to nádherná máma, obětavě se starala o nás děti i o manžela. Tak to bývalo: veškeré své úsilí, mateřství, něhu a všechno, co patří k pojmu žena, věnovala rodině. V dnešní uchvátané době je to čím dál vzácnější.

Narodila se v Biřkově, malé vesnici nedaleko Přeštic na Klatovsku, na gruntu číslo popisné čtyři, hned vedle kapličky. Po přídomku U Králů. Jako kluci z města jsme tam s bráškou jezdili rádi, na poutě, na dožínky, na svatby a taky sbírat ostružiny a žluťounké lišky v lese U Vlčí jámy.

Nemohli jsme se dost vynadívat, jak do rybníka vodí sedláci plavit koně. A znali jsme všechny příbuzné z gruntu U Nemelků, z rodu Černých, kde se narodil pradědeček Augustin i moje babička Magdalena. S Biřkovem mám navždycky spojeno několik čichových vjemů. Hned u vjezdových vrat se chodilo do lochu s uskladněnými brambory. V rohu studánka, kde i v létě bývala chladná voda, a v ní pořád hnědý krajáč nadojeného mléka, potají jsme tam chodili sbírat voňavou smetanu. Potom hromada hrubého nakopaného písku, ten tak úžasně voněl, že jsem se nemohl dočkat, až zase pojedeme do Biřkova, asi i proto, že jsem se tam – sedmiletý klouček – zamiloval do krásné okaté Aničky Nemelkovic. Vůbec mi nevadilo, že je starší. Na to, že je vlastně moje teta z druhého kolene, mámina sestřenice, předposlední z jedenácti dětí babiččina bratra Václava, jsem přišel až po letech, kdy jsem se začal obírat genealogií.“

Maminka s provorozeným synem. První fotografie.

Jedna vzpomínka vyvolává druhou, asociace tryskají a slévají se v mocný proud. Zašlá doba Miroslavova dětství – polovina třicátých let minulého století – v jeho mysli znovu ožívá.

„Hornímu stavení nad rozcestím, kde se štěpily silnice na Vřeskovice a na Bolkov, se přezdívalo U Zámečníků. Hospodařila tam sestra mé babičky, Barbora. V dětství utrpěla jakýsi úraz, napadala na jednu nohu. Provdala se za vdovce, Andres mu říkali. Sužoval ji revmatismus. Nejlepší na regma je psí sádlo, tvrdila. To všechnu bolest vycucne a zas běháš jako zajíc. Měli přítulného černého psa, asi vlčáka. Po těch desetiletích, co se to sběhlo, a podle toho, jak byl velký, mi připadá, že to byl snad bernardýn. Strýc Andres ho odvázal, popadl velikánský pytel a sukovici a – ‚Chceš s náma do lesa?‘ zeptal se. Pak už si jenom pamatuju, jak psu hodil pytel přes hlavu, zavázal na dva uzly a mlátil a mlátil. Kdykoli nám pak teta předkládala na stůl povidlové koláče polévané smetanou, cítil jsem spíš pach krve a slepených chlupů, slyšel nářek toho ubohého zvířete. Sádlo na regma!“

Spláchl tu pachuť kalíškem slivovice a dolil další. V počínajícím šeru jsem si všiml, že lampa, která byla ve skutečnosti lahví, opravdu svítí! Můj hostitel se ovšem ve vzpomínkách vracel mnohem dál.

„Poslední z čichových vjemů bylo všechno, jen ne vůně. Z rajčuru pod malým kopcem vycházel ohavný puch, k tomu kvikot a rochnění prasat, doslova svinčík. Jak se mi to škaredé slovo zadřelo do paměti… Rajčur! Teprve na gymnáziu jsem se od našeho němčináře, pana profesora Krajíce, dozvěděl, jak k němu čeština přišla. Přece Reitschule, jízdárna. Ale jak daleko měla představa ušlechtilých vyhřebelcovaných koní k biřkovskému rajčuru pod návršíčkem, z něhož se teprve při četbě Aloise Jiráska vyklubala někdejší tvrz slavného cestovatele Václava Šaška z Bířkova…!

Zajímavé: ani od maminky, ani od babičky, ani od sečtělého strýce Václava Černého, za kterým jsem později při sestavování rodokmenu a pátrání v matrikách jezdíval do Horšic, jsem nikdy jméno Václava Šaška nezaslechl. Uteklo přece od jeho času půl tisíciletí! A že tu kdysi byla nějaká zemanská tvrz? Tenhle kopec nad rajčurem?“

Ale zpátky k mamince Zikmundové. Pocházela z deseti dětí a Miroslav si nebyl jist, zda v mládí umřely tři, nebo čtyři z nich. „Zbyla tři děvčata, moje dvě tety a maminka…“ odmlčel se, jako by byl chvíli někde jinde, bůhvíjaký film mu běžel před očima. Mlčel jsem, nechtěl jsem přehradit tok jeho myšlenek. Zastavil se u jedné vzpomínky: „Měla krásný rukopis, ten jsem po ní možná zdědil.“

„Její švagrová Marie, manželka bratra, který zdědil hospodářství a padl u Bělehradu, se znovu provdala,“ pokračuje v líčení historie rodiny z maminčiny strany: „Babička dostávala výměnek, ze kterého jsme i my, zejména v době bídy za protektorátu, byli celkem dobře zajištěni.“

V srpnu 2005 objevil Miroslav Zikmund ve svých fasciklech už zapomenutý text z 2. dubna 1978 nazvaný Mámě místo kytičky k rakvi. S precizností archiváře tam připomíná maminčiny sourozence: „Listuji teď v poznámkách o rodokmenu, mám tu před očima životní data všech deseti sourozenců Voráčkových. ‚Život tvé babičky Madlenky, to byla cesta od rakve k rakvi,‘ řekl mi předloni Pepa Prach, mámin bratranec, mistr nad jiné, pokud jde o klavíry. ‚Jen si vem ty její děti. Ani se nestačily rozkoukat na svět, a už je kladli do hrobu. Prvorozený Véna umřel, když mu byly tři měsíce. To bylo tvé babičce jednadvacet. Matěj se nedožil ani šesti neděl. Josefovi byly tři roky a sedm měsíců. Po něm Anežka – dvacet dnů. A Barbora? Tři roky a osm měsíců…‘“

Voráčkovi měli ještě jednoho Václava, dali mu stejné jméno jako prvorozenému. Byl na učení v Kolovči u Klatov. V šestnácti dostal zánět slepého střeva a tehdy bez pomoci umřel. Jeho sestra Madlenka, budoucí Miroslavova matka, si úhledným rukopisem poznamenala na rub fotografie tří umouněných zámečnických učňů: Stonal půl čtvrta týdne, 18. října 1916 zemřel v klatovské nemocnici. Byl převezen dne 20. října z Klatov domů, zde vykropen a odpoledne pohřben na vřeskovickém hřbitově při chrámu sv. Jana Křtitele. Spi sladce, drahý bratře! Psáno 30. října 1916 v Biřkově. Tento zápis dokládá nejen hlubokou sesterskou lásku – uschovala si pramínek bratrových ustřižených vlasů – ale je jasným důkazem také toho, že svoji až pedantskou pečlivost nemohl Miroslav Zikmund zdědit po nikom jiném než právě po mamince.

„Sedmý, Jan Voráček, budoucí hospodář na gruntu se v roce 1913 oženil a přesně rok po svatbě, když mu bylo šestadvacet, padl na srbské frontě, bez potomka. V rodinném albu mám kromě toho pramínku Václavových vlasů výstřižek z novin: Výkaz ztrát č. 106 vydaný 18. ledna 1915. Jediná řádka. Jan Voráček, ppl. 354. poch. setn. + 18.–19. listopadu. Na okraji šipka ke jménu a inkoustem čtyři slova: tady je Jeník, chudák. Umíral v noci, tři dny poté, co psal svému strýci Václavovi na rozloučenou: Jsem dosud zdráv při vší té zkoušce veliké… máme zde sníh… postupuje se za Srbáky, jest to k nevyprávění a k neuvěření, co člověk musí zažít.

Ze všech devíti matčiných sourozenců jsem poznal jenom její sestru Annu Gabrielovou,“ píše v už zmíněném nově objeveném textu Miroslav. „Merklínskou tetu Nanynku, jak jí říkali. Merklín byl mně i bratrovi druhým domovem, jako děti jsme tam jezdili rok co rok na prázdniny, tam jsem si zlomil ruku, když mi bylo nějakých osm. Od tety Anny jsem taky dostal svou první korespondenci, gratulaci ke jmeninám v šestadvacátém roce, když mi bylo sedm, moc jsem se tou pohlednicí pyšnil.

Vysoká, štíhlá, laskavá, věčně v práci a věčně jakoby posmutnělá. Když jsme se vracívali z pole (to v Merklíně jsem se naučil kosit a pohrabovat a vázat povřísla a podávat snopy na půnebí a taky tahat osiny z vlasů a prstů), čekávala už nás teta s hrncem podmáslí a pecnem voňavého chleba, který sama pekla, nikdy v životě už jsem pak chutnější chléb nejedl.

‚Chlapče, jestlipak se ti to v hlavě nepoplete?‘ ptávala se, když jsme pak jezdívali do Merklína jako studenti a když jsem si k rybníku brával učebnice, tu angličtinu, tu italštinu, tu některý další jazyk. Umřela přesně dvakrát tak stará, spíš mladá, jako její sestra Marie: v šestapadesáti letech. Telegram o jejím úmrtí jsem dostal na podzim šestačtyřicátého v brněnských kasárnách, když už jsme se chystali s Jiřím Hanzelkou na cestu do Afriky. Ani na pohřeb jsem jí tehdy jet nemohl.

A tak zůstala poslední, plzeňská Madlenka. Dožila se trojnásobného věku své sestry Marie…“

Jak Miroslav spočítal, do pětaosmdesátky jí chybělo pět měsíců a týden. Vlastní matku přežila o dva měsíce. Den po její smrti našel v poštovní schránce úmrtní oznámení strýce Jeníka Černého z Biřkova, jejího bratrance a vrstevníka. Zemřel také ve čtyřiaosmdesáti.

První rodinná fotografie „ve svém“. Rok 1930.

Ptám se, jak se poznali jeho rodiče. Zamyšleně vrtí hlavou: „Někdy to tak bývá, že se děti nestačí včas zeptat maminky ani tatínka. Jenom vím, že se brali 11. května 1918 a ještě té svatební noci jsem byl počat.“

Nebyla to tak úplně pravda. Tedy ne s tím početím, ale ohledně seznámení… Znovu jsme se sešli na Nivách a Miroslav Zikmund byl opět na náš rozhovor připraven. Ve svém obsáhlém archivu k vlastnímu překvapení nalezl text, který vyvracel jeho slova, že se nikdy neptal, jak se jeho rodiče seznámili. Je to záznam posledního rozhovoru s maminkou. Díky Miroslavově preciznosti víme, že se odehrál 30. listopadu 1977. Zapsal ho při čerstvé paměti, tedy asi měsíc po rozhovoru. Do archivu ho uložil 9. ledna 1978. Teď ho četl znovu po sedmadvaceti letech.

Desátník c. k. armády Antonín Zikmund roku 1906.

8.

TAKOVEJ NÁŠ TÁTA NEBYL

Vladimír Kroc

„Avíš, že jsi mi nikdy nepovídala, ani táta, jak jste se vlastně seznámili?“

„Vždyť na to nikdy ani nepřišla řeč, když jste byli malí… To měl tatínek kamaráda, taky strojvůdce, Koptík se jmenoval, a jeho žena byla z Ptenína u Biřkova, za svobodna Maříková. A ta se zase znala s tetou Barborou z hospody, sestrou tvé babičky. To jsem tehdy, v sedmnáctém roce, bydlela v Plzni u Prachů, Toník tam přišel na návštěvu, já se mu líbila, on mně taky – a tak jsme se poznali.“

„A – odpusť, že se tak ptám, snad se to ani nesluší, ale dneska už taky mám roky – měli jste s tátou důvěrné styky před svatbou?“

„Copak tě napadá! To se přece neslušelo. Každá pořádná holka měla svou čest. Jak by si mě mohl ženich vážit, kdybych se mu byla nabídla ještě před svatbou?“

„A co potom, když už jsme bydleli na Slovanech – a babička s námi? Jenom dvě místnosti, my kluci v jedné a vy dva, manželé, spolu s babičkou v druhé. Kdy jste na sebe měli čas?“

Máma se smutně zahleděla do prázdna. „To víš, chlapče, jak to asi bylo. Toužili jsme kolikrát po sobě, ale co se dalo dělat. Tatínek byl naštěstí trpělivý, dovedl se krotit. A tak jsem kolikrát řekla: ‚Vy víte, mamičko, že mám Toníka ráda. A vás taky. Toník je přece můj muž.‘ Babička byla rozumná. Když jste byli třeba ve škole, šla na celý půlden na procházku – a to jsme pak měli na sebe čas, jak říkáš. Ale moc toho nebylo. Jen si vzpomeň, když jste byli děti, že jste u nás nikdy nějakou špatnost neviděli.“

„Proč špatnost? Vždyť je to přece to nejpřirozenější na světě, i farář při oddavkách mluví o jedné duši a jednom těle…“

„Je to tak, chlapče, ale to víš, na to jsme nemysleli, když nám stavitel Pelc v šestadvacátém ukázal plány. Aby byl ještě třetí malý pokojíček, když jsme si babičku vzali natrvalo k sobě. Tak to bývalo na venkově, na vejminku.“

„A ještě se tě můžu zeptat, do kdy jste s tátou žili manželsky?“

Zase se maminka zamyslela, povzdechla. „To už jste snad byli ženatí. Nebo aspoň Pepa. Ještě když jsi odjel do Afriky. A dokonce myslím, že i potom, co už babička nebyla na světě. Ty jsi ale nějak moc zvědavej, proč se mě na takový věci ptáš?“

A tak jsem mámě začal vyprávět příhodu od paní Elgartové z valašských kotárů, o té maměnce, co jí její starý zapálil střechu nad hlavou, protože s ním nechtěla líhat každý den. A máma se smála a smála: „Vidíš, chlapče, tak takovej náš táta nebyl…“

Je dojemné, že bezmála šedesátiletý muž zůstává pro maminku chlapcem, povzbudivé, že i Miroslav Zikmund se zajímal o tak intimní detaily ze života svých rodičů (snad se mohu ve vhodné chvíli odvážit klást mu podobné otázky), a je pravdou, že většina odpovědí vyvolává další otazníky. A tak jsem se v tom slunečném letním odpoledni, skoro třicet let od chvíle, kdy se citovaný rozhovor odehrál, zeptal, jak na něj zapůsobilo, když našel tyto zapomenuté řádky.

„Skoro jsem slzel, tehdy jsem viděl maminku naposledy živou. Víte, člověk to prožívá podruhé s odstupem, ale je to zachované v oné bezprostřední barvitosti, s jakou bych to už dneska napsat nedokázal, už by to byl jenom jakýsi skelet.“

Slunce zapadlo, dolévá prázdné kalíšky a já se pídím po detailech.

„Kolik bylo mamince, když se vdávala?“

„Dvacet pět.“

„A jak starý byl tatínek?“

„O osm roků starší, ročník 1885, to byl, myslím, zdravý věkový rozdíl, chlap nedospívá tak rychle jako žena…“

Neodpustím si poznámku, že ve třiatřiceti je muž přece jen už dospělý. Opakuje přesvědčení, že otec byl do té doby panic. Tvářím se asi nevěřícně, protože mě přesvědčuje: „Ano, přestože byl mezitím na vojně, skoro bych dal za něj ruku do ohně…“ Ale hned se odmlčí. „Taky to mohlo být úplně jinak. Nedávno jsem v jeho poznámkách z pozůstalosti objevil kopii fotky, jakou už mám v rodinném albu s datem 1906. Jednadvacetiletý fešák s knírkem, v uniformě desátníka komandanta, s dýkou pod levou paží a bílými rukavičkami… jen se podívejte, chlapík jedna malina. Modrooký. Tříletou vojnu kroutil v Tridentu, v tehdejších rakouských Alpách. No a těch temperamentních Italek všude kolem… třeba jsou vaše pochyby na místě.

Po návratu z asijské cesty, kdy se blížila tátova osmdesátka, jsem se obíral myšlenkou, že nastartuji oktávii, vezmu s sebou magnetofon a zajedeme do okolí Tridentu. Táta měl tou dobou ještě skvělou paměť, určitě bych se byl dozvěděl spoustu zajímavostí. Třeba jak to bylo s tím fotografováním, co mládenci dělali, když jim nepřekážely bílé rukavičky… Jenže z plánu sešlo, nakladatelství urgovala další rukopis, s Jiřím jsme nevěděli, kam dřív skočit.

Ale zpátky z Tridentu, dnešního Trenta, do Plzně. Táta byl vyučený zámečník, v době, kdy se ženil, pracoval jako topič a začínal dráhu strojvůdce. To bych chtěl vyzdvihnout: strojvůdci představovali mezi železničáři elitu, skládali velice přísné zkoušky. Začínali jako topiči, museli znát celý mechanismus lokomotivy, aby ji případně mohli opravit. Zkoušky byly pravidelné. Neexistovalo, co čtu dneska v novinách, že strojvůdce zavinil neštěstí v opilosti. To tehdy znamenalo okamžitého padáka a nikdy už se k tomu zaměstnání nemohl vrátit! Navíc nesměli nosit brýle. Museli mít dobrý zrak a táta, ještě když šel do důchodu, viděl jak rys.

Lituji jenom jedné věci, bude mě do smrti mrzet, že už v době, kdy jsem fotografoval, nikdy jsem neřekl: ‚Tatínku, vezmi mě prosím s sebou do topírny.‘ Nepoužívalo se to blbé slovo depo, které začali hlásat poúnoroví ajznboňáci poturčenci. Přišli s tím Rusové, ti si ho – hloupě – vypůjčili z francouzštiny. Depot je přece skladiště!“

Parta zámečníků na stavbě kostelní věže ve Vídni. Antonín Zikmund stojí třetí zprava se založenýma rukama.

Jako vždy se po krátké odbočce vrací k původní myšlence: „Lituji, že jsem si ho nevyfotografoval u lokomotivy, jak po těch schůdcích leze nahoru, jak jeho kamarád přihazuje uhlí do kotle, jak čerpají vodu na zastávkách, kde na vedlejší koleji byla studna nebo cisterna s dlouhatánským ramenem, které se naklonilo do tendru.

Já v té době byl tak posedlý lokomotivama, že jsem znal všechna tajemství jejich čísel. V každém z nich totiž bylo zakódováno, kolik má hnacích souprav, kolik soukolí, jaké je zatížení na jedno soukolí a jaká je maximální rychlost.“

„Jste rád, že vztah k železnici podědil váš syn Sáva?“

„Ano, rozhodně. Jako malý klouček na zdejším zlínském nádraží určitě vystál důlek, ne-li jámu. V době, kdy já byl už na cestách, chodil tam s ním tchán, profesor Mašek. Sáva měl nejoblíbenější hračku, dětskou plácačku výpravčího, dirigoval vlaky, jejich odjezdy a příjezdy. Vystudoval železničářskou průmyslovku v Břeclavi, protože však měl dioptrie, podle předpisů Československých státních drah nemohl dělat strojvůdce. A už za studií jezdil na praxi jako průvodčí, později dělal výpravčího a dopravě zůstal věrný.“

„Zatím jsme nemluvili o vašem o dva roky mladším bratru Josefovi,“ navrhl jsem další téma rozhovoru. V místnosti už bylo příšeří a znatelně se ochladilo. Zadíval se na mě, jako by přemítal, odkud začít: „Máma mu říkala Pepíčku, to se mi nezdálo, oslovoval jsem ho Pepo nebo Píďo, tak mu později říkala i děvčata… On byl fešák, pěknej kluk…“ Skoro jako bych v jeho hlase zaznamenal stín poťouchlosti, ale spíš to byla radost z paradoxu: „Líbilo se mi, když mu psaly holky Drahý Píďo…, to mi nešlo dohromady, neštymovalo to.“

„Nezlobil se?“

„Ne, já mu tak říkám dodnes. Žil v Plzni, měl dvě dcery, obě vdané, na rozdíl ode mne se stal dokonce pradědečkem. Byl prima brácha. Nesmím zapomenout jednu věc! Byl pokrevní bratr Jiřího Hanzelky. Víte jak? Když se ženil, to bylo rok před tím, než jsme odjížděli do Afriky, navrhl, že by bylo fajn, kdybychom mu šli za svědka, a tak se konal rituál podobný těm indiánským, jehlou se oba píchli do prstu a byli z nich pokrevní bratři.“

„Ani o holky jste se nehádali?“

„Nikdy! Byl jsem dlouho panic. Neprozradím vám, do kolika let, víte, život mojí generace vám asi připadá jako z jiného světa. Když jsme si něco začali s holkou, byl to už napůl příslib, že si ji vezmu. A k tomu jsem se neměl. Nechtěl jsem se poutat, hlavu jsem měl plnou snů o cestování a věděl jsem, že když se ožením, bude šmytec. Možná moje panictví bylo důsledkem té zběsilé touhy cestovat.“

„Co máte s bráchou společného a v čem se lišíte? Co dělal?“

„Já maturoval poslední rok republiky, v osmatřicátém, on o dva roky později, už za protektorátu. Začal jako pojišťovák v První české vzájemné. Němci začali posílat ročník jednadvacet na nucené práce a jeho od něj dělilo jenom jedenáct dní. Včas se dostal na úřad ochrany práce a vyhnul se tak totaleinsatzu. Přiženil se do rodiny velkoobchodníka s textiliemi, Benákovi se jmenovali. Nebýt Února, byl by nepochybně vedl úspěšnou firmu dál. Ostatně manažerské schopnosti uplatnil jako ředitel Chemického závodu, mnoho let pak šéfoval Výstavnictví EX Plzeň. Takže podnikavost nám oběma asi nechyběla.“

Josef Zikmund byl výborný muzikant, hrál na housle, ale Miroslav si vybavuje jiné detaily: „Když jsem třeba šel na rande, řekl jsem: ‚Běž za mě do kina.‘ Dal jsem mu prachy, už tehdy jsem si vydělával kondicemi, a protože maminka měla ve zvyku zkoušet nás, na čem jsme byli, vždycky mi děj převyprávěl, abych se mohl tvářit, že jsme v bijáku byli spolu. To všecko suverénně zvládal.“

Jednou jsem se zeptal, jaký vztah má ke svému rodnému městu, i proto, že shodou okolností ho máme společné.

„Je to pořád moje rodiště, to nemůžete měnit. Nejenom že jsem se tam narodil, ale žil jsem tam až do maturity, údobí života, které se do vás obtiskne a ze kterého žijete celý život, čerpáte ze vzpomínek, ta doba vás ovlivní jazykem, prostředím, přírodou, vším. Plzni jsem se později odcizil natolik, že můj domov už je tady, ve Zlíně. Zasadil jsem tu spoustu stromů, což jsem neudělal nikdy na zahrádce rodičů. Ne nadarmo se říká: Když zasadíš strom, zapustíš kořen.“

V úvaze z osmasedmdesátého roku, věnované mamince po její smrti, o tom píše: … anebo je domov místo, které sis sám zvolil, vtiskl mu vlastní pečeť, tu pak třeba utužil důvěrným stykem se strakapúdem, s jeho staccatem, jakým se v únoru a někdy až v březnu ozve na anténních příčkách, aby vyhlásil celému okolí, a tedy i tvému domovu, že už je tu zas, že tenhle rajón je jeho a že v tuhle chvíli zahajuje námluvy? A nejsou domovem keře a stromy, ale i prázdné prostory, kde stromy stávaly, ale musel jsi je včas odstranit, aby nezacláněly jiným, mladším, aby neubíraly světlo tam, kde slunce i místa bylo habaděj v době, kdy zahradu zakládal tvůj předchůdce? Anebo zákoutí, kde v nejhlubší tmě můžeš po paměti sáhnout na vypínač, protože i ten podvědomý pohyb je součástí domova…?

Zeptal jsem se ještě na další vzpomínky z dětství.

„Skoro všichni naši sousedi v bloku mezi Olšovou a Javorovou byli mašinfírové. Tak jako se ve výtopně (to se ještě jezdilo na páru) dělili o lokomotivy stejné typové řady, měli až na výjimku nárožních domků zahrádky stejných rozměrů: deset na třicet metrů. Celý život mám tu míru v oku. Od chvíle, kdy jsem si zahradu se všemi vysázenými stromy, chodníčkem v podobě S, patkami sloupků i zděným kurníkem vzorně vyvedl v tuši v měřítku 1 : 100 jako septimánské cvičení z geometrie, je i mým měřítkem světa.

Když se na konci prázdnin 1930, 25. srpna, po plzeňském nebi jako přelud z pohádky velebně a neslyšně sunula vzducholoď Graf Zeppelin – a zrovna nad naší čtvrtí! –, honem jsem si ji jako nastávající primán nakreslil do náčrtníku a podle údajů z novin přepočítal její délku: čtyři zahrady za sebou, od Nepomucké třídy přes Ruskou ke Kyjevské, až kamsi do polí, kde tou dobou ještě zrálo žito.

Jednou jsme si s bratrem hráli na zahrádce, mně bylo osm, jemu šest, vzal jsem rýč, postavil ho špicí nahoru a říkal jsem: ‚Píďo, dávej bacha, já ten rýč pustím a ty musíš uhnout, aby se ti nezapích do kebule!‘ Blbost to byla, od osmiletého kluka, že jo? Brácha souhlasil a teď já ten rýč pustil, on nestačil uhnout, vzalo ho to po hlavě, okamžitě krev, já celý zděšený běžel za mámou a křičel jsem: ‚Maminko, maminko, já jsem zabil Píďu!‘ Máma zjistila, že je to jen oděrka, spravilo to pár pohlavků.“

„To byla asi výjimka, ale jinak, byli jste slušní? Moc si vás nedovedu představit jako sígra…“

„Byli jsme spíš poslušní, ale řekl jste sígr, víte, že jsem si podobné označení jednou vysloužil? Nazvala mě tak sousedka, která o mně začala roztrušovat, že jsem postrach Slovan!“

I po letech ho ta vzpomínka pobavila a mám pocit, že by se znovu nezachoval jinak: „Tehdy se dláždila hlavní třída, Nepomucká, a vedle byla hromada písku pro dlaždiče. Najednou přišel kluk, vy jste použil slovo sígr, na něj to sedělo, vyžíval se v tom, že ubližoval mladším. To mě naštvalo. Povalil jsem ho – dětská zbrklost či co – nabral hrst písku a nacpal mu ho do pusy. Začal kuckat, otočil jsem ho, vytřepal z něj ten písek, v tom okamžiku jsem byl Zorro mstitel, chápete? Kluk zbytek vyplival, utíkal domů a žaloval mamince. Ta nelenila – mohla přijít a dát mi právem pár facek – ale ona běžela za mojí mamkou. Ta však zachovala klid. Paní, všichni kluci dělají hlouposti, ať si to vyřídí mezi sebou, my se do toho plést nebudeme. Vzápětí jsem dostal pohlavek, což bylo velice vzácné, maminka mě nikdy nebila, neměla to ve zvyku. Ta paní na to – Zikmund? Postrach Slovan! Však víte, takové ženské tamtamy fungují spolehlivě. Trvalo nějaký čas, než jsem se toho cejchu zbavil.

Další osobní deníkový zápis, zajímavý pochopitelně obsahem, ale i postupnou datací, přepisem a doplňováním – 1935, 1945 a 1975! O malíři Janu Ruttnerovi, žáku Maxe Švabinského, bude ještě řeč v kapitole 15.

Soupis tramvají si přisvojil čiperný bráška Píďa. Pro jistotu čísla obtáhl výraznějším inkoustem.

Možná že jeden z nich je Špůtka.

Ke vzpomínkám z útlého mládí mám ještě jednu. Všiml jsem si, že maminka si zapisuje, kolik slípky snesly vajíček. Tam někde je začátek mého smyslu pro dokumentaci. S bráškou jsme tou dobou občas zalehli do pankejtu a zapisovali čísla projíždějících osobních a nákladních aut. V zápisu mám přesné datum a čas, kdy jsme průzkum začali.

„Promiňte, že se tak ptám, vaši rodiče byli prostí, obyčejní lidé, kdo vám vštípil myšlenku, že největší cenu v životě má vzdělání?“

„Děkuji za tu otázku. Snad k tomu přispěl i fakt, že jsme doma neměli moc knih.“ Mimoděk mi padl zrak do vedlejší místnosti napěchované podél dvou stěn po strop knihami.

„Na maminku musím prozradit, že si ještě za svobodna kupovala levné knížky v sešitovém vydání. Tady je vidíte: tiskem a nákladem J. Otty, sešit dvacet haléřů, dvojsešit čtyřicet. Světová knihovna se to jmenovalo, redigoval Jaroslav Kvapil. Máchův Máj. Karel Havlíček. Babička Boženy Němcové. Dokonce Prostopravda Mikuláše Dačického z Heslova. To četla prostá holka z vesnice! V Hálkových Baladách a romancích je její školácký podpis Magda Voráčková. Po mámině smrti jsem si všechny ty knížečky přivezl do Zlína a dal je svázat. Dnes toho lituju, měly zůstat v té původní brožované podobě! Má nejoblíbenější byla kniha v třešňově červené vazbě se zlaceným názvem Srdce od italského spisovatele Edmonda De Amicise. Hloubavá kniha, obestřená jakýmsi mystičnem, osudy a prožitky turínských školáků a jejich rodičů, vlastně deník skromného kluka, budoucího spisovatele. V něm příběh sardinského bubeníka, hrdinského chlapce, kterého uprostřed palby nepřátel pošle setník se vzkazem pro posily. Příběh jiného školáka – s rancem se vydá do Jižní Ameriky hledat svou nezvěstnou matku, která tam odešla, aby z vydělaných peněz živila rodinu. Ta kapitola se jmenovala Od Apenin k Andám. Možná že to byl jeden z dětských impulsů, proč jsem toužil spatřit jednou Kordillery.

Tatínek vystřihoval z novin romány na pokračování, a když jich bylo víc, odnesl je maminčině strýci, který byl dozorcem vězňů na Borech. Vázali je tam muklové. V kredenci jsme měli těch románů pěknou řadu, všechny vázané na jedno brdo.

To, že jsme doma neměli žádnou encyklopedii, žádný naučný slovník, jsem si vynahrazoval v knihovně městského muzea u Radbuzy. Jako študák jsem tam trávil hromadu času. Okouzlovaly mě hřbety Ottova naučného slovníku, objevoval jsem v něm nové světy, nacházel odpovědi i na otázky, s nimiž si mladý člověk v pubertě neví rady a stydí se ptát. V knihách to bylo, a bez koktání.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Století Miroslava Zikmunda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.