Totálny úlet

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Natália Skladaná

Totálny úlet – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Záchod

Stála som uprostred obývačky a oči mi blikali ako smerovky. Bože, neverím. Mám nový mobil! Môj výraz čerstvo vykastrovaného capa sa miešal s úžasom a prekvapením.

„Čím som si to zaslúžila?“ vzdychla som, načahujúc ruky pred seba ako upír, keď sa mu pred očami zaleskne kvapka krvi.

„Veď si moja. Nemôžem ti spraviť radosť?“ zaškeril sa oco a ruku s mobilom zdvihol, tak aby som naň nedočiahla.

„Ocooo! Nerooob! Veď dostanem infarkt!“ protestovala som ako decko.

„Dobre, Simonka, tu ho máš, ale opováž sa ho rozbiť! Nový nedostaneš,“ vyhrážal sa prísne.

A bolo to tu. Ten úžasný okamih. Cítila som sa ako Obama, keď zistil, že sa stal prezidentom. Pomaličky sa ku mne blížila ocova ruka s mojím novým mobilom.

Novučičký Apple iPhone 5S. Nadýchla som sa, vydýchla som.

Celý život som sa pripravovala na tento moment. Všetky tie okamihy bolesti, keď som si už-už myslela, že to vzdám, sa v tejto chvíli vytratili a nechali mi v hlave priestor na radosť z môjho nového zverenca. Moja láska, môj život, môj iPhone... Kto by bol povedal, že niekedy budem mať takúto radosť z ovocia?

Škatuľka sa dotkla mojej dlane a po chrbte sa mi rozbehli zimomriavky. Jediný jemnulinký dotyk môjho miláčika mi v srdci spôsobil výbuch jadrovej bomby, ktorý vyhladil všetku negativitu a radosť, ktorú som cítila, spravil rádioaktívnou. Jej následky budú sprevádzať moje potomstvo naveky.

„Oco, si najlepší na svete!“ vykríkla som a so slzami v očiach som sa mu hodila okolo krku.

„Vážne?“ zaškeril sa, „to si netvrdila, keď som ťa naposledy nechcel pustiť na HipHop Žije.“

„To je už minulosť.“ Teraz mám iPhone a môj život sa navždy zmení.

Na druhý deň v škole sa okolo mňa pred vyučkom zhŕkla celá trieda.

„Simona má iPhone!“ zakričal Samo.

Všade, kde som svoje Jabĺčko vytiahla, som pútala pozornosť. S každým som si robila selfie, v kuse som sa tvárila, že som na Facebooku, aj keď Wi-Fi nebolo v dosahu, a telefonovala som pri každej príležitosti.

„Kto nám vypočíta príklad na kalkulačke?“ opýtala sa matikárka.

„Ja!“ vyhŕkla som nadšene, pričom sa na mňa, svetoznámu „milovníčku“ matematiky, šokovane pozrela celá trieda. Matikárke padla sánka a spolu s veľkým pravítkom dopadla kdesi na podlahu.

„Mám nový mobil!“ odôvodnila som namyslene a rátala som ako šibnutá nevediac, čo znamená značka cotg v príklade. S tušením, že to asi bude cottage cheese, som to vynechala.

Príklad bol riadne dlhý. Jednoduché kroky, ale bolo ich veľa. Po dvadsiatich troch minútach usilovného rátania učiteľka zistila, že tu čosi nesedí.

Až Jakub, ktorý pracoval samostatne, lebo sa mu na nás nechcelo čakať, jej povedal, že ktosi zle vypočítal kotangens uhla 60°. Najprimitívnejší krok hneď na začiatku, takže bolo treba celý príklad opravovať.

Radšej som sa posadila na stoličke trochu nižšie, aby ma nebolo vidieť. „Zabudla som, no čo!?“ bránila som sa.

Doma som si púšťala pesničky na svojej novej hračičke, nadšená z toho, aký má kvalitný zvuk. Rozplývala som sa nad dokonalosťou 8 Mpx foťáka a 1,2 Mpx prednej kamery, ktorá bola nadmerne vyťažená neustálym snímaním mojej krásnej tváričky. Čudujem sa, že nepraskol displej.

Keby si niekto otvoril moju galériu, našiel by: Simonu s vyplazeným jazykom, nahnevanú Simonu, Simonu predvádzajúcu duckface, Simonu s podprsenkou, Simonu bez podprsenky, Simonu... Počkať, Bože, čo to je? Simonin zadok? Dokonca aj OneFingerChallenge! To by sa bolo na čo pozerať.

Najmä keď sa človek pomýli, nechtiac takúto fotku označí pri posielaní poznámok spolužiakom a hodí to do spoločného triedneho chatu. Potom sa ťažko vysvetľuje, že na písomke nebudú kozy. Hlavné je, že ich na rozdiel od poznámok majú všetci nakreslené v zošite.

Keď som sa presúvala po dome, robiac si na každom polkroku fotku, zistila som, že mi hrozne treba cikať. Predtým som ale zastala pred veľkým zrkadlom na chodbe. Vždy som vedela, že mám neskutočne dobrý swag. Legíny a voľná mikina po bratovi, ktorá mi siahala až po kolená, boli typickou ukážkou môjho domáceho outfitu.

Keďže môj mechúr už riadne protestoval, rozhodla som sa neriskovať Balaton na chodbe a šla som už konečne na vécko. Nezabudla som si tam, samozrejme, spraviť selfie, ktorú som okamžite hodila na messenger do chatu Alkoholičky.

Spláchla som a pomaličky som sa chystala odísť, keď som zrazu začula čudný zvuk. Bolo to čľupnutie.

Normálne čľupnutie do vody. Lenže ten deň ma naučil, že jedno obyčajné čľupnutie môže znamenať príšernú tragédiu.

Zavrela som oči a s trpkou pachuťou v ústach som si hmatala po vreckách. Najprv po jednom, potom po druhom... a potom som pozrela do záchoda.

„No doriti!“ zrúkla som ako starý hroch a sledovala som svoj iPhone, ktorý sa práve rozhodol vykúpať v sračkách. Vlastne, spláchla som, ale je to záchod, preboha!

Desať minút som tam stála a len tak pozerala.

Desať minút som sa presviedčala, že to nie je pravda.

Desať minút som to spracovávala vo svojej strapatej hlavičke, ktorá odmietala pochopiť krutú realitu.

„Veď toto sa predsa skutočným ľuďom nestáva!“ fňukala som presvedčená, že je to scéna z filmu.

Po tých desiatich minútach som sa rozhodla, že začnem akciu Záchod. Z kuchyne som zobrala ocove kliešte na grilovanie s vyrytým venovaním od akéhosi šéfkuchára a vrátila som sa, aby som svoj Apple z toho hnoja vybrala.

Pre istotu som si zobrala žlté gumené rukavice kúpené v Jednote, ktoré mi odstávali a moje prsty sa v nich topili viac, ako ten mobil v záchodovej vode. Nechcela som sa ale ošpliechať, takže mi to bolo fuk.

Zobrala som kliešte, s ktorými donedávna oco vyberal mäso z grilu, a s ľútostivým pohľadom som ich ponorila do záchoda.

Prvýkrát sa mi mobil nepodarilo chytiť, no druhý pokus bol celkom úspešný. Už som ho mala zdvihnutý nad misou, ale zaváhala som, lebo som sa ho nechcela dotknúť. Veď bol od cikaničiek! To sa mi stalo osudným. iPhone sa mi vyšmykol a spadol opäť, tentoraz tak hlboko, že som ho už nevidela.

Myslela som si, že budem plakať. Bála som sa, že ma oco zabije. Veď v mise práve plávalo pár jeho stovák.

Musela som spraviť to, čo bolo nevyhnutné. S tvárou sfarbenou asi ako pokazený camembert som ponorila ruku do nášho WC. Pekne pomaly, pomaličky, až po lakeť.

„Uf, mám ho,“ povedala som si, víťazoslávne zvierajúc iPhone v dlani. Bolo načase vybrať ho von. Rukavice mi neboli nič platné, keďže mi do nich všetko natieklo. Išla som vytiahnuť ruku von, nech už to mám za sebou, keď som zrazu prišla na to, že to akosi nejde. Ono by to aj šlo, lenže môj lakeť sa rozhodol, že bude zavadzať.

„To si zo mňa akože strieľaš?“ kričala som ako psychopat na záchod. „Ja ťa starostlivo umývam a ty takto, hej?“ Mala som nervy. Strašné nervy.

Lomcovala mnou chuť rozbiť tú misu ako nindža, no namiesto toho som tam len zúfalo kľačala s tvárou pri záchodovej doske. Nemohla som sa hýbať, nemohla som nikomu zavolať a ani sa oslobodiť.

Jediné, čo mi ostávalo, bolo počkať na mamu alebo oca, kým prídu domov. Dostať v takomto stave ešte aj facku sa mi vôbec nepozdávalo, lenže očividne som nemala na výber.

Za tú hodinu čakania bolo mojou jedinou zábavkou počítanie ružových delfínov na záchodovej doske. Bola som na mamu naštvaná, že sem dala takúto trapovinu, no teraz boli mojimi jedinými priateľmi. Presne tak, začínalo mi šibať.

„Ja mám ruku v zá... zá... záchode,“ smiala som sa z toho tak nahlas, až som sa zajakávala. Záchvaty smiechu nechceli prestať, tak som si zahryzla do trička, či to náhodou nepomôže.

Neviem, čo mi to napadlo, ale zrazu som sa zahľadela na tekuté mydlo položené na neďalekom umývadle. V hlave mi čosi zaiskrilo a moja voľná ruka vyletela jeho smerom.

O pár minút som v záchode narobila takú penu, až pretekala cez misu. Snažila som sa znížiť treciu silu, tak som si namazala zaseknutú ruku mydlom, lenže čo mi to pomohlo, keď bola vo vode? Tak som tam vyliala celé mydlo, zatiaľ čo som ešte stále prekonávala záchvat smiechu.

Postavila som sa z kľaku do čudného predklonu a začala som ťahať. „Tri, dva, jeden!“ odpočítavala som a potiahla. Nič. „Tri, dva, jeden!“ vyskúšala som opäť. Nič.

Až na štvrtýkrát sa to konečne podarilo a ruka povolila. Odhodilo ma dozadu a rozvalila som sa na podlahe, ale v ruke som mala mobil a, chvalabohu, aj ocove kliešte na mäso. Snáď si nič nevšimne, no určite si musím dať vytetovať, že už nikdy nebudem jesť mäso, ktoré upečie.

Moja logika nepustila a mokrý mobil som okamžite zapla. Veď som musela zistiť, či funguje, no nie? Chudák v momente zoskratoval. Zrejme som mala počkať, kým vyschne, a všetko by bolo v pohode.

Doteraz som sa ocovi s tou nehodou nepriznala. Používam svoj starý smartfón, ale pred rodičmi vyberám z vrecka nefunkčný Apple a povaľujem ho po stole, aby nikto na nič neprišiel.

Dá sa to obkecať, lebo s nimi nie som často. Keď sa pýtajú, prečo nejde, poviem, že je vybitý. Keby otec odhalil pravdu, vyhodil by ma z domu a, úprimne, život bezdomovca ma neláka.

Raz sa mu určite priznám, ale pre istotu až keď sa odsťahujem.

Doteraz nechápe, prečo som zrazu prestala mať rada jeho majstrovské kuracie krídelká z grilu.

Škrečok

Sedel som v poslednej lavici a zízal som pred seba. Hneď sa radšej priznám, že nie na tabuľu. Tam sa ako ojazdená Fordka premával náš starý vráskavý profesor ekonómie, ktorý ma v tom momente zaujímal asi ako žuvačka nalepená na boku semafora. Proste vidíte semafor, ale farebné svetlá vás oslepujú tak, že si tú úbohú žuvačku vôbec nevšimnete.

Takýmto svetlom pre mňa bola Markéta Rovická, ale všetci ju volali Kejdy. Sedela dve lavice predo mnou a bola stelesnením ženskej dokonalosti. Aspoň v mojich očiach. Ale bolo jasné, že v tom nie som sám.

Je ťažké začať s jej opisom bez toho, aby som sa nečervenal ako čili paprička. Čudujem sa sám sebe, že sa na to dobrovoľne odhodlávam. Takže, vlasy mala úžasné… Prepáčte, boli čierne ako morská voda pri ropnej plošine, rovné ako neuvarené špagety a voňali, akoby boli čerstvo vyrobené vo Wonkovej továrni na čokoládu. Jej pohľad by odzbrojil aj afganského teroristu, a keď si dala okolo očí čiernu linku, spúšťali sa protipožiarne ostrekovače.

Keď Boh rozdeľoval ženám postavy, ona sa určite bila o prvé miesto v rade. Veľké… no, ako to povedať, prednosti, medzi ktoré by ste si najradšej ponorili hlavu, kontrastovali s neuveriteľne sexy osím pásom a pokračovali bujným vypracovaným zadkom, za ktorý by sa nemusela hanbiť ani Kim Kardashian.

A ja som mal nevýslovnú česť skoro každý deň pozorovať túto chodiacu dokonalosť na báze uhlíka, ktorá sa nejakou nepochopiteľnou zhodou okolností narodila v rovnakom storočí ako ja. Škoda len, že ledva vedela, ako sa volám.

Keďže nie som príliš priebojný typ, dvorenie som nechával na iných, väčšinou silnejších, krajších, no o to sprostejších samcov. Kejdy ich ale mala úplne v paži, čo ma upokojovalo. Zatiaľ.

Každé ráno som sa budil s odhodlaním, že dnes jej už poviem, ako veľmi ju ľúbim, ale odhodlanie vyprchávalo tým viac, čím bližšie pri škole bol autobus.

Nevedel som, prečo zbožňujem dievča, ktoré sa so mnou v živote nebavilo, ale bola to láska. To sa proste nedá vysvetliť. Aj tak som bol len hlúpy pozorovateľ, ktorý žije v lúčoch Markéty Rovickej. A bojí sa jej dotknúť, aby sa náhodou nespálil.

Kto mal ale čakať, že sa ona, ten zdroj blahodarného svetla, dotkne mňa? Presne si spomínam na moment, keď sa to stalo. Bolo to v piatok 3. júna o 7.39, čiže tesne pred začiatkom prvej vyučovacej hodiny. Ladne sa vznášala po chodbe ako pozlátená labuť, keď sa mi zazdalo, že sa pozerá mojím smerom.

„To určite nie je pravda,“ hovorilo mi podvedomie, ktoré celú moju maličkosť bralo ako pokorného plebejca. Pre istotu som sa obzrel, či nehľadí na niekoho za mnou, ale bola tam len stará skrinka, ktorej dvierka sa tešili na moment, keď prehrdzavené pánty konečne povolia a nejaký šťastlivec si vybije zuby.

Keď už bola skoro pri mne, pochopil som (alebo ešte stále nie?), že si konečne všimla známky života na mojej opustenej planéte. Odtiene, ktoré sa mi striedali na tvári, museli pripomínať dozrievanie jablka v zrýchlenom zábere a na rukách a čele mi vyrážali kvapky potu.

„No dofrasa,“ zašepkal som si len tak, pre seba, a snažil som sa vybaviť si nejaké dychové cvičenia z jogy. Ale na to už bolo zjavne neskoro.

„Ahoj. Voláš sa Miro, že?“ začala štebotavým, ale sebavedomým hlasom. Tú by nerozhodila ani spŕška granátov.

„Nie. Som Marek, ale pre teba môžem byť aj Miro, ak chceš,“ pokoril som sa viac, ako bolo nutné. Aj tak nebola schopná zapamätať si moje meno. Schopná? Počkať… nie, ona si ho nepotrebovala zapamätať. Bol som nikto. Nielen pre ňu, ale aj pre seba samého, a to bolo naozaj veľmi, veľmi smutné.

„Vieš,“ začala opatrne, „dnes večer oslavujem osemnástku.“ Moje zreničky sa začali pozvoľna rozširovať. No nie! Ona ma ide pozvať na oslavu!

„No a?“ snažil som sa tváriť, že ma takéto Markéty pozývajú na oslavy každý deň, ale nepodarilo sa, lebo v polovici dvojslovnej vety mi preskočil hlas a ja som zapišťal ako zdochýnajúci osol. Kejdy sa snažila zakryť evidentné salvy smiechu. Najprv som si myslel, že sa jej to nepodarí, ale nakoniec to nejako predýchala. Je fakt dobrá.

„No a v mojom dome bude veľká párty, na ktorú príde skoro celá škola,“ pokračovala pomaly. „Všimla som si, že na takéto akcie príliš nechodíš, tak som sa ťa chcela spýtať…“ Neviem, čo sa stalo, ale odrazu nevedela dokončiť vetu.

„Ha! Mám ťa!“ kričalo si samo pre seba moje podvedomie. „Chceš ma! A už sa z toho nedostaneš!“ Povedať to nahlas by bol ale najväčší trapas v živote.

„Ou, nie! Prečo je mi tak trápne sa ťa na to opýtať?“ vyletelo z nej odrazu a ja som sa horko-ťažko snažil zakryť triumfálny úsmev.

„Čo také?“ zapriadol som ako nejaký Casanova a tváril som sa, že ma to vrcholne nezaujíma. To aby si slečinka nemyslela, že po nej bohvieako túžim. Opak bol pravdou, ale nech sa dievča snaží, no nie?

„Prepáč, takže, všimla som si, že na takéto akcie nechodíš, tak som sa ťa chcela spýtať…“

„Nooo?“ snažil som sa jej dopomôcť.

„Chcela som sa ťa spýtať, či by si bol taký dobrý… a postrážil mi škrečka.“

Moje už aj tak krívajúce sebavedomie v momente spľaslo ako fitlopta pod zadkom tučného milovníka čokoládových šišiek.

„Č… č… čože? Škrečka?“ vykoktal som prekvapene.

„Áno, ja viem, je mi to strašne trápne, ale ja už naozaj neviem, kam ho mám dať. Chalani ho zabijú, keď sa im náhodou dostane pod ruky a oni budú mať vypité. Veď to poznáš, bitka sem, bitka tam… Ja si oslavu neužijem, kým nebude Prdík v bezpečí.“

„Kto kým nebude v bezpečí?“ opáčil som neveriacky.

„Prdík, môj škrečok,“ pozrela na mňa ako na idiota.

„Aha,“ zamračil som sa, „a odo mňa chceš, aby som ho zobral k sebe domov. Chápem to správne?“ Zapichla do mňa svoj kajúcny pohľad.

„Keď budeš taký milý,“ zatiahla zvodne. „Poklad, si moja posledná nádej.“ Podišla ku mne bližšie a rukou mi pomaličky prešla po líci. Tá vie, ako na to. Okamžite som sa poddal.

Možno za to mohol ten uhrančivý pohľad. Dnes si dala okolo očí linku, čo spôsobovalo, že bola vražedne sexy. Môj poker fejs sa rýchlo zmenil na výraz mokrého šteňaťa, ktorému pred očami mávajú kúskom čerstvého mäsa.

„Samozrejme,“ vypadlo zo mňa nakoniec, „toho škrečka ti s radosťou postrážim.“ Príliš naradostene som teda nevyzeral, ale Kejdine pery sa roztiahli do víťazného úsmevu.

„Skvelé, môžeš sa poňho zastaviť dnes o druhej. Vieš, kde bývam, nie?“ opýtala sa, no bolo to zbytočné. Každý vie, komu patrí najväčšia vila v meste.

„Áno, viem, kde bývaš,“ odvetil som dôraznejšie, než som plánoval, no Markéta sa naďalej spokojne usmievala, akoby si to ani nevšimla. Pohodila svojou havraňou hrivou a zanechávajúc za sebou oblak omračujúceho parfumu, vybrala sa kráľovskou chôdzou do triedy.

Chvíľu som stál ako omráčený. „Škrečok?“ kričalo moje podvedomie. Snažilo sa mi naznačiť, že ma Markéta zneužíva, ale darmo to vysvetľujte kôpke rozbúrených hormónov.

Počas vyučovania som sa vôbec nemohol sústrediť. Keď som sa dostal z prvotného šoku, zistil som, že sa na to popoludnie celkom teším. Markéta a ja, u nich doma… Dúfal som, že tam budeme sami. Možno práve to bol jej skutočný zámer. Začali ma prenasledovať rôzne predstavy. Od úplne nevinných, až po tie pikantnejšie.

Ani neviem ako, sedel som v lavici a vypleštene som zízal do neznáma.

„Sanický! Snažte sa tváriť aspoň trochu duchaprítomne!“ zakričal na mňa odrazu profesor ekonómie. Volal sa Emil Vrasenský, ale každý ho volal Vráskavec. Samozrejme, že nie do očí, ale bol dosť múdry na to, aby sa tváril, že o tom nevie.

„Na čo to tak čučíte?“ nenechal ma profesor na pokoji. „Alebo skôr na koho?“ usmial sa provokačne a pozeral pritom na Markétu.

Až teraz som si uvedomil, že som celý čas vyjavene civel na ňu. Ešteže mi netiekli sliny po brade.

„Radím vám, sústreďte sa na výklad,“ neprestal Vráskavec, „s Rovickou si to vybavte mimo vyučovania.“

Teraz sa pohľady celej triedy otočili na mňa, ako keď si niekto prdne počas ticha v kostole. Zaliala ma horúčava. Vyzeral som ako zadok paviána. V tvári červený od hanby, ale zároveň som aj trochu modrel od nedostatku kyslíka, lebo moje pľúca rezignovali.

„Marečku, podejte mi pero,“ snažil sa zavtipkovať Vráskavec. Jeho vtip očividne nikoho nepobavil, tak to preložil, mysliac si, že tomu nerozumieme.

„Postavte sa,“ nariadil mi. Už som išiel splniť jeho príkaz, keď som prišiel na to, že sa za žiadnych okolností postaviť nemôžem. Mne sa už totiž postavilo niečo iné. Zrejme som nemal toľko fantazírovať.

Tento pocit nikomu neprajem. Bol to moment, ktorý sa hlboko zapísal do mojej emocionálnej roviny. Balansoval som na pokraji najväčšieho poníženia v živote. Zatiaľ o tom nikto nevedel, takže som z toho ešte mohol nejako vykľučkovať.

„Hovorím vám znova a naposledy, vstaňte,“ vyzval ma opäť Vráskavec.

„Nie,“ namietol som rozhodne a v triede to okamžite zašumelo.

„Sanický, toto nemyslíte vážne!“ naštval sa Vrasenský ako ešte nikdy.

„Myslím to smrteľne vážne, pán profesor,“ odpovedal som pokojne, prekvapený sám sebou, čo ho ešte viac vytočilo. „Mám problémy s nohou a dosť ma bolí, keď chcem vstať,“ dodal som dôležito.

„Ty parchant malý! A hlava ťa nebolí?“ zahnal sa na mňa profesor, keď sa vtom stal zázrak. To nám do triedy rovno mohol vojsť Hagrid a povedať, že som Harry Potter.

Markéta vstala a začala hovoriť na moju obranu: „Pán profesor, prosím, nechajte ho tak. Je to moja vina. Nabudúce sa ho pokúsim menej rozptyľovať.“

Vráskavec sa zarazil. Sám mal problém hľadieť Kejdy do očí. Ešte raz sa nahnevane zadíval mojím smerom a pokračoval vo výklade. Kejdy na mňa nenápadne žmurkla a ostatní si ma až do konca vyučovania šokovane obzerali.

Až po poslednom zazvonení som zistil, že sa trasiem ako pupok brušnej tanečnice.

Na upokojenie som si doma spravil čaj a tesne pred druhou som sa peši vybral k Markétinej vile.

Vážne som netušil, či budem schopný povedať aspoň pol slova.

Pred dverami som váhal, či sa nemám vrátiť domov a vyhovoriť sa, že ma zrazilo auto. To ale znamenalo, že by som sa pod nejaké musel hodiť… Čudné myšlienkové pochody už ale boli neopodstatnené, lebo som automaticky zazvonil.

Dvere sa otvorili a na prahu stála antická bohyňa Markéta v krátkej áčkovej sukni a priliehavom bielom tričku.

„Vitaj, Maťo,“ zaškerila sa, „poď ďalej.“

„Som Marek, ale vďaka za privítanie,“ povedal som presvedčivo, no neefektívne, lebo Markéta už bola v polovici točitého schodiska, takže ma nepočula. Alebo len nechcela? Otvorené dvere zrejme znamenali, že mám ísť za ňou. Vošiel som dovnútra, vyšiel som hore schodmi a ocitol som sa na dlhej chodbe, kde už na mňa čakala. Znamenalo to, že som tie otvorené dvere pochopil správne.

„Pohni si,“ zaštebotala a vošla do prvých dverí napravo.

Šiel som za ňou. Izba bola jemnej zelenkavej farby so svetlým nábytkom a veľkým oknom so širokým parapetom, na ktorom by sa dalo pohodlne sedieť. Zrejme práve preto tam boli povykladané vankúše. Okrem veľkej postele s kvietkovanými perinami sa tam nachádzal aj rohový gauč so skleneným stolíkom.

Na stenách boli akési maľby, dosť detinské a smiešne. Inak som si tam všimol kompletné stereo, domáce kino, notebook, dva tablety a v rohu bol dokonca zaparkovaný segway.

„Ako sa ti páči moja izba?“ opýtala sa okato, čakajúc pochvalu.

„Normálka, čo ti poviem,“ zahlásil som frajersky a snažil som sa skrývať ohromený výraz. O takejto izbe som mohol len snívať. Moja bola veľká asi ako polovica jej postele.

„Steny si nevšímaj, keď sa nudím, maľujem si na ne, čo mi napadne,“ vysvetľovala. No toto! Keby som ja doma zmaľoval stenu, otec by v momente zmaľoval mňa.

„Posaď sa,“ skôr mi to prikázala, ako ponúkla, a ukazovala pritom na rohový gauč. Vedel som, že nemám príliš na výber, tak som si sadol.

„A teraz zavri oči,“ prišiel ďalší príkaz. Počul som, že kamsi odbehla, ale len v rámci izby, lebo kroky sa príliš nevzďaľovali. „Nedívaj sa!“ upozornila ma, keď si všimla, že sa jedno z mojich zvedavých viečok dvíha.

Privrel som oči najtesnejšie, ako som vedel. Hlavne nech je spokojná. Kroky sa vracali späť, až kým nezastali tesne pri mne.

„Teraz vstaň a vystri ruku,“ dávala mi inštrukcie, akoby som bol malé decko, ktoré nevie poskladať lego. Aj tak som bez slova poslúchol a čakal, čo sa bude diať.

Do ruky mi odrazu vložila niečo teplé a mäkké. Mal som chuť sa s tým naveky maznať. „Ale, čo to môže byť? Žeby? Ale nie...“ hralo sa so mnou moje podvedomie.

„Otvor oči!“ zapišťala nadšene. Keď som to spravil, oblial ma studený pot. V ruke som mal tučného bieleho škrečka. Akosi som jej zabudol povedať, že neznášam akékoľvek hlodavce a im príbuzné cicavce od myší až po králiky, bobry, morčatá a kapybary. Myslel som si, že mi odovzdá klietku, nasypem mu žrádlo a tým to skončí.

„Je zlatý, že?“ rozplývala sa Markéta nad škrečkom, zatiaľ čo ja som mal nutkanie vyhodiť ho von oknom.

„Neskutočne,“ utrúsil som ironicky, zatiaľ čo môj mozog hľadal prijateľné východisko z tejto situácie. „Nemôžeš jej povedať, že sa ho bojíš! Vyzeral by si ako bábovka!“ panicky vo mne čosi kričalo.

„A prečo ho mám v rukách?“ opýtal som sa nakoniec.

„A ty si čo myslíš? Že bude celý čas v klietke? To ani náhodou! Musíš sa s ním hrať!“ rozhorčene vykladala Kejdy.

„Bože drahý,“ rezignovalo moje podvedomie, „to si robíš srandu?“

„Prdík najviac zo všetkého miluje lezenie po rukách,“ usmiala sa Markéta, ignorujúc môj znechutený výraz.

Okej, neberiem mu to, len ma naplo z predstavy, že tie ruky majú byť moje. Bol som si istý, že nimi do konca života nebudem jesť.

„Vyskúšaj si to,“ nabádala ma. „Pozri, takto. Dáš jednu dlaň nad druhú a on vylezie hore. Sranda, nie?“ ukazovala mi, zatiaľ čo škrečok presúval svoje chlpaté tuky po mojich dlaniach.

„Hej, úžasné,“ snažil som sa znieť vyrovnane, ale hlas som mal ako klaustrofobik v kanáli.

„Ou, ja som ale hlúpa! Prepáč! Zabudla som sa ťa opýtať, čo si dáš! Vodu? Kofolu? Kávu? Karamelové latté?“ potom začala vymenúvať všetky produkty kávovaru Tassimo.

„Ďakujem, voda postačí,“ prerušil som ju.

Keď vyšla z izby, pochopil som, že nebol dobrý nápad ostávať tu sám so škrečkom. Opäť sa ma zmocnila panika. „Čo teraz?“ spýtal som sa niečoho neviditeľného, no odpoveď neprišla.

Zahľadel som sa na škrečka. Po chvíli som si všimol, že má celkom pekné oči. Takto by to mohlo fungovať. Zahľadím sa mu do očí a možno ma prejde nutkanie ho zašliapnuť.

„Tak čo, chlpáč?“ prihovoril som sa tej smradľavej guli, „budeme kamará… Au!“ vykríkol som. Ten bastard ma totiž uhryzol. Chtiac či nechtiac som ho v šoku pustil, čím som spôsobil katastrofu.

Škrečok namiesto toho, aby spadol na podlahu a v pohode to prežil, sa rozhodol, že si buchne hlavu o luxusný sklenený stolík. Potom už len spravil nemotorné salto a nevládne sa rozcapil na zemi.

Chvíľu mi trvalo, kým som to spracoval. Nakoniec mi došlo, že som práve zabil milovaného škrečka Markéty Rovickej. „Ona ťa bude do smrti nenávidieť. Vieš to, že?“ prihováralo sa mi otravné podvedomie.

„Sklapni!“ zavrčal som nahlas a začal som konať.

Zomrieť ako panic nebolo lákavé, tak som rýchlo škrečka hodil do klietky a prikryl ho pilinami, akože spí. Vedel som, že Markéta nie je taká blbá, aby mi uverila. Alebo hej? To už mi bolo jedno.

Schytil som plechovku so žrádlom, že utečiem, keď som si na zemi všimol krvavý fľak.

„Do prdele,“ zanadával som.

„Voda sa už nesie!“ zaznel Markétin hlas zo schodov a mne napadlo len jedno. Kroky sa blížili, tak som spravil to, čo som musel.

„Čo to tu robíš?“ ostala Markéta zarazene stáť vo dverách.

„Cvičím jogu,“ odvetil som so širokým úsmevom, zatiaľ čo som, ležiac na bruchu, predvádzal polohu kobry. Dúfal som, že moja čierna bunda vpije aj posledné červené kvapky z miesta činu.

„Aha,“ zašepkala zvažujúc, či by náhodou nemala utiecť pred psychopatom. Namiesto toho ale ušiel sám psychopat. No čo som mal robiť? Zdrapil som klietku a rozbehol som sa k dverám, kričiac, že sa hrozne ponáhľam. Ešte som stihol skontrolovať, či som z podlahy vytrel všetko, cestou som nabúral do Kejdy a skoro som jej vyrazil z rúk podnos s dvoma pohármi a džbánom plným vody. Hlavné je, že si nevšimla, že jej Prdík nejaví známky života.

Vybehol som z ich domu ako neriadená strela a zastavil som až pred našou bránkou. Doma som sa vyvalil na posteľ, aby som si zrátal dve a dve. Hneď nato mi niečo napadlo. Zdrapil som peňaženku a ponáhľal som sa do chovateľských potrieb kúpiť nového škrečka. Lenže tam mali len hnedých a čierno-bielych.

„Som mŕtvy,“ zahlásil som, sledujúc akvárium plné piraní, ktoré práve ohlodávali svoju úbohú obeť. Trochu mi to pripomínalo moju budúcnosť, keď sa priznám, že som vrahom.

Domov som šiel ako väzeň na popravu. Celú noc som počúval hudbu, ktorá sa niesla mestom z Kejdinej oslavy. Celú noc som hľadel von oknom a rozmýšľal som, čo jej, preboha, poviem. Stále som ju ľúbil, aj keď ona ma len zneužila. Nechcel som ju raniť. Napadlo mi, že som možno idiot, ale pre dievča všetko.

Ráno som po prebdenej noci niesol klietku ulicou. Rozmýšľal som, či je v našom štáte možné dostať za vraždu trest smrti. Vedel som, že je to len škrečok, ale tento, konkrétne, na moju smolu, patril Markéte Rovickej. Dosť som sa bál, že na mňa jej zbohatlícky tato podá trestné oznámenie.

Keď som už konečne zastal pred pekelnou bránou ich sídla, srdce mi vybehlo až kamsi… no. Nohy sa tvárili, že nepatria k zvyšku tela a snažili sa otočiť a čo najrýchlejšie utiecť. Môj trup však smeroval vpred. Zmierený s osudom už pochopil, že nemá na výber.

Zazvonil som.

Najskôr sa nič nedialo, ale odrazu sa dvere prudko rozleteli a so smiechom z nich vybehli dve dievčatá. Blondínka a brunetka. Boli príliš rýchle na to, aby som ich spoznal. Až keď sa hnali po chodníku, zistil som, že je to Ivana s Kornéliou. Kejdine kamošky.

Využil som príležitosť a vošiel som do domu. Klietku so škrečkom som položil na schody. Chcel som ju najprv pripraviť na to, čo uvidí. Ale čo jej poviem? „Markétka, zlatíčko! Milujem ťa! Ale je tu taká maličkosť, ktorú ti musím prezradiť, kým si ma vezmeš. Namiesto Prdíka som ti priniesol smradľavú mrcinu!“ Nie, takto by to určite nešlo. Musel som vymyslieť niečo iné.

„Marek?“ zaznelo mi zrazu za chrbtom. No nie, ona si pamätá moje meno? Konečne ma berie vážne a ja som jej zabil škrečka?

„Kejdy! Tak rád ťa vidím!“ snažil som sa tváriť bezstarostne. „Ako dopadla oslava?“

„Žartuješ? Že sa ma vôbec pýtaš!“ zatiahla nadšene. V skutočnosti ale chcela, aby som sa pýtal. „Bola to najlepšia párty v mojom živote!“

„Vážne?“ usmial som sa nasilu. Nechcel som vedieť, čo príde, keď zistí, čo sa stalo. Namiesto úžasnej oslavy si bude pamätať tragédiu.

„A kde je Prdík? Chcem ho vidieť!“ začala dobiedzať.

„Jaaaa… vieš, ide o to… že… musím ti niečo povedať,“ dostal som zo seba.

„Čo také?“ Markéta dvihla podozrievavo obočie.

„Vieš… stala sa taká vec…“ nestihol som dokončiť, keď Markéta začala neskutočne kričať.

„Bože! Čo to má znamenať? Okamžite vypadni! Zmizni z môjho domu! Už ťa nikdy nechcem vidieť!“ vrieskala ako najatá a mne tŕpli končatiny.

Najskôr som si bol na stopäťdesiat percent istý, že tie slová patria mne. Keď som ale otvoril oči, ktoré som mal dovtedy od strachu zavreté, zistil som, že sa Markéta nepozerá na mňa.

„Videl si to? Bože môj! Videl si to?“ pýtala sa ma zhrozene a ukazovala prstom za mňa.

„Č… č… čo?“ koktal som zmätene, ale pochopil som, hneď ako som sa otočil.

Po chodbe práve trielil tučný kocúrisko so zlatou stuhou na krku. Na tom by nič nebolo, keby klietka, kde bol ešte nedávno mŕtvy škrečok, nebola vyvrátená na podlahe. Malé mrežované dvierka sa rytmicky hompáľali a všade boli piliny.

„On zožral môjho Prdíka!“ hovorila si sama pre seba a neveriacky pritom krútila hlavou.

„To je strašné,“ pripojil som sa k nej, ale tak, aby nebolo počuť, ako sa mi uľavilo. „Tučný kocúr prehltol tučného škrečka. Aká irónia,“ smialo sa moje podvedomie.

Nech to bolo, ako chcelo, tej štvornohej huspenine so stuhou som bol vďačný. Markéta ešte hádzala papučami po mojom chlpatom záchrancovi, ale netrafila ho. Statočne kľučkoval, kým sa mu nepodarilo ujsť do záhrady.

„Môj Prdík,“ fňukala Markéta smutne a vrhla sa mi okolo krku. Najprv som si myslel, že sa mi to len sníva. Musel som sa nenápadne štipnúť do ruky, aby som uveril, že je to realita.

„Kejdy, no tak, neplač. Kúpim ti nového,“ utešoval som ju.

„Vážne?“ pousmiala sa cez slzy, ešte stále schúlená v mojom objatí. „Ty si taký milý. Sľúb mi, že pri mne ostaneš. Sľubuješ?“

Vytreštil som oči, no došlo mi, že je to nedôstojné. „Jasné, zlatko,“ povedal som nakoniec suverénne a moje pery sa roztiahli do blaženého úsmevu.

Rebelka

„Jaaaaaaaj!“ nieslo sa rannou ospalou ulicou. Vyskočila som z postele, zazrela som vysmiateho otca s pohárom v ruke a hneď som zistila, čo je vo veci.

Veľkonočný pondelok nikdy nebol môj najobľúbenejší deň, ale zvykla som si. Napriek tomu som sa včera večer pokúšala prehovoriť mamu na nejaký rodinný výlet, aby som nemusela celý deň sedieť doma a čakať, kto sa mi po roku opäť ozve len preto, aby ma mohol prísť obliať a škodoradostne za to čakať poldeci, koláč a čokoládové vajce.

Vždy to bolo o tom istom. Už ako malá som vystresovane sedela v obývačke, a keď zaznel zvonček, myklo mnou, akoby som dostala elektrošok. Vtedy som sa musela pekne postaviť z orieškovohnedej sedačky, otvoriť vchodové dvere a na oblievačov vyvaliť predstieraný úsmev, z ktorého som väčšinou mávala týždeň svalovku. Potom som celý deň pobehovala už len v pyžamách, lebo všetky moje veci boli mokré.

A to nebol jediný problém. Keď som mala asi desať rokov, spolužiaci ma hodili do napoly zamrznutého potoka. Nie som si stopercentne istá, či to spravili preto, aby som bola po celý rok zdravá, keďže som o pár dní skončila v nemocnici so zápalom pľúc, a to som patrila medzi ľudí so silnou imunitou. To mi stačilo na to, aby moja trauma nabrala neúnosné rozmery.

O čerešničku na torte sa ale Veľkonočný pondelok postaral, keď som mala dvanásť rokov. Keď v ten pondelok prvýkrát zaznel zvonček, striaslo ma viac než zvyčajne. Deň predtým totiž dorazila moja prvá červená návšteva. Nechápala som, čo sa to so mnou deje. Cítila som sa príšerne a predstava, že mi k tomu niekto uštedrí aj ľadovú sprchu, ma vôbec nenadchýnala. Rodičia na tom ale trvali, aby neurazili príbuzných, ktorí sa k nám trepali z veľkej diaľky. To utrpenie nemienim ďalej popisovať.

Najhoršie to bolo vtedy, keď mi rástli prsia. Už pár kvapiek vody odhalilo to, čo som sa stále pokúšala ukrývať. Dva malé hrášky sa vynímali pod voľným tričkom, ktoré sa pod ťarchou vody ihneď nalepilo na moje telo. Chlapci sa z toho neskutočne smiali a prezývky, ktoré som sa potom napočúvala, ma dlho frustrovali.

Človek, ktorý to nezažil, nikdy nepochopí, čím si dospievajúce dievčatá musia počas oblievačiek prejsť. Je to skutočné týranie.

Ako šestnásťročná som si povedala, že už stačilo. Nebavilo ma stáť uprostred záhradky a čakať, kým sa na mňa vyrúti ľadový obsah niekoľkých vedier naraz.

Na otca, ktorému sa podarilo zastihnúť ma v posteli, som sa síce zamračila, ale nepovedala som mu nič. Oblial predsa periny, ktoré som dostala od neho, a použil len pár kvapiek vody, čo bolo v pohode. Jemu som to odpustila, ale v každom ďalšom prípade som sa rozhodla vzdorovať najviac, ako to len pôjde.

„Ty nechystáš nič pre oblievačov?“ pýtala sa ma neveriacky mama.

„Nie,“ odvrkla som a hodila som sa na gauč.

„Ale niečo im predsa musíš ponúknuť, keď ťa prídu obliať, nie?“

„Nech prídu. Ja sa obliať nenechám,“ hrdo som dvihla hlavu a potmehúdsky som sa usmiala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Totálny úlet.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.