Vypůjčená minulost

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Naďa Pischová

Vypůjčená minulost – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Vypůjčená minulost

Naďa Pischová

© Naďa Pischová, 2019

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2019

Cover Illustration © Mespilia/Shutterstock.com

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN tištěné verze 978-80-7597-336-8

ISBN e-knihy 978-80-7597-361-0 (1. zveřejnění, 2019)

~

Kapitola I

„Ty jsi nekoupila prosecco!?“ zakřičel Viktor do rozlehlého prostoru jídelny při pohledu do otevřené lednice.

„Proč hned předjímáš, že jsem ho nekoupila?“ ohradila se jeho žena Jana, zatímco se snažila zapnout náušnici v pravém uchu.

„Takové pitomé zapínání může vymyslet snad jenom chlap!“ procedila naštvaně mezi zuby, když se jí ani napotřetí nepodařilo protáhnout háček přední strany zapínání náušnice do očka v jeho zadní části. Viktor, štíhlý, dobře vypadající padesátník se s Janou seznámil ještě na studiích na právnické fakultě. Byla výrazná, chytrá, krásná, sebevědomá a všechno to o sobě věděla. Tehdy to Viktorovi imponovalo. Vzali se až pět let po skončení školy, po „sametové revoluci“. Nechtěla nic uspěchat. On byl zamilovaný do ní a ona byla zamilovaná do příležitostí, které před ní, mladou šikovnou právničkou, nová doba otevírala, a vdávat se vůbec nechtěla.

„Já nic nepředjímám, jen chci vědět, jestli máme prosecco, když není v lednici! Abych ho nemusel hledat po celém baráku… To je tak těžké mi odpovědět?!“ Viktor nepřestával prohledávat obrovskou lednici a přeskupovat její obsah z jedné strany na druhou: francouzské a belgické paštiky, řecké jogurty, maďarské papričky, holandskou goudu, švýcarský ementál, italskou mozzarellu, ruský kaviár, španělskou šunku, řecké olivy, mexickou salsu, italská sušená rajčata, skotského uzeného lososa, ančovičky a artyčoky, mortadelu a asparágus, polníček, pesto a gorgonzolu…

„Jen prosecco nikde!“ zakřičel naštvaně Viktor do lednice a třískl dvířky, až se sklenice a lahve uvnitř hlasitě rozcinkaly.

„Ale jistěže předjímáš! Takhle se neptá člověk, který se chce něco dozvědět!“ pokračovala mentorským tónem Jana, když k němu přišla z opačné strany haly, kde ještě před chvílí u velkého francouzského okna s výhledem na Prahu neúspěšně zápasila s náušnicí v pravém uchu.

„Ty ses nezeptal: ,Koupila jsi prosecco?‘ což je věta tázací, ale: ‚Ty jsi nekoupila prosecco!‘ což je věta utvrzovací, kterou si s tou svojí nesnesitelnou ironickou povýšeností chceš jen potvrdit automatickou domněnku, že jsem něco neudělala!“ pokračovala se stupňujícím oportunismem Jana „…cítíš ten rozdíl? ‚Ty jsi nekoupila prosecco!?‘ To je přece kudlička mezi žebra, zdvižený prst, abys mi ukázal, že jsi lepší, protože ty bys to prosecco na rozdíl ode mne určitě koupit nezapomněl!“ V rozčílení škubla rukou, čímž se jí konečně podařilo zavřít nepraktické zapínání pravé náušnice. Pak začala provlékat i tu levou, což jí jako levačce šlo o poznání lépe.

„Nic nepředjímám, nepředpokládám, nedemonstruji, nedokazuji…,“ ohradil se podrážděně Viktor. „Chci jen vědět, jestli máme prosecco, nebo ne! Tak na mě nezkoušej ty svý advokátský kecy!“ Viktor si rozčíleně napustil do sklenice vodu a hltavě ji vypil. Pak strhl vyžehlenou košili připravenou na židli a škubavými pohyby si ji začal oblékat.

„Tak proč se nemůžeš jednoduše zeptat: ,Máme prosecco?‘ Proč do toho musíš vnášet provokaci?!“ pokračovala Jana neústupně.

„Dobře tedy. Máme prosecco?“ zopakoval Viktor podrážděně.

„Tak vidíš, že se to dá i bez hádky,“ uzavřela s uspokojením Jana a oddechla si, že se jí už obě velké náušnice se třpytivými brilianty bezpečně houpaly na uších.

„Ne, prosecco nemáme.“ odpověděla klidně a nastavila muži záda s otevřeným zipem modrých koktejlových šatů.

„Zapni mi to!“ prohodila direktivně.

„Takže ty jsi to prosecco nekoupila!?“ Viktor prudce zatáhl za dlouhý zip šatů podél celých ženiných zad, až sebou škubla.

„Au!“ vyjekla, „chceš se zase hádat?“ odsekla mu Jana z rychlé otočky, kterou zastavila až s přísným pohledem do Viktorových očí. „Nechápu, proč ze všeho hned děláš scénu. Nemáme prosecco, to je toho!“ dodala sebejistě, upravila si sukni šatů a odešla směrem k chodbě.

„Víš co, mně jsou nějaké hádky ukradené!“ křičel Viktor jejím směrem. „Dobře víš, jak mi na té večeři záleží, tak proč je tak těžké koupit podělané prosecco?!“

„No tak jsem ho nekoupila. A co?! Dělám dost ostatních věcí, které ti zřejmě unikají. Kvůli jednomu proseccu pro Štefanku se fakt nezblázním! Tak zavolej do Wine and Food, objednej celý karton a přivezou ti to do půlhodiny zadarmo. To je toho! Nemám náladu dělat ze všeho hned aféru…,“ ukončila Jana debatu a pokračovala v odchodu z haly směrem k chodbě. Po cestě se otočila ke kuchyni, kde dva najatí profesionální kuchaři chystali menu pro dnešní důležitou večeři.

„Chlapci, doufám, že to stihnete včas. Slyšeli jste, jak na tom panu domácímu záleží. Všechno musí být perfektní, tak se snažte!“ pronesla k nim ironicky, aby to Viktor slyšel.

„Samozřejmě paní doktorko, všechno klapne na jedničku, za to vám ručíme, můžete se spolehnout,“ odpověděl jeden z nich a opatrně zvedl oči od hrnce. Mladí, šikovní kuchaři, oplývající neutuchajícím entuziasmem, neohroženými ambicemi a zářivou vizí své hvězdné budoucnosti, připravili na dnešní večer speciální menu:

Salát z řepy, kozí sýr, piniové oříšky

~~~

Pečené kachní foie gras, podávané s rebarborou a perníkem

nebo

Krémová polévka ze zeleného chřestu s ragú ze smržů

~~~

Na pánvi pečený sumeček africký, kuřecí šťáva,

jemně krájené houby, pórek

nebo

Prso z jarního kuřete, kuřecí kroketa, kukuřičné pyré,

dušená kukuřice, divoká brokolice

~~~

Jablečno-lilkový tarte tatin, sorbet z červených pomerančů

„A ne abyste poškrábali desku; je z brazilské žuly – stála víc, než vy dva vyděláte za celý život,“ poznamenala při odchodu ještě Jana směrem ke kuchařům.

„Dobrý den, chtěl bych si objednat karton prosecca s okamžitým dovozem. Máte Visconti della Rocca?“ slyšela ještě Jana, jak Viktor volá do Wine and Food. „Dobře, ale vychlazené… Jak to, že nemáte vychlazený celý karton? Co je mi po tom!? Nějak si to vyřešte! Potřebuju, aby byly alespoň tři lahve už teď pořádně vychlazené… No, tak to bych řekl, že to zvládnete…! Do půlhodiny. Nashle…“ Viktor rozčíleně odhodil telefon na stůl. „Kdyby každý dělal pořádně, co má, bylo by všechno jednodušší!“ utrousil ještě na odchodu.

~

„Terezo, už jsi oblečená?“ zakřičela Jana směrem ke schodišti do patra k pokoji jejich sedmnáctileté dcery.

„Ještě ne!“ dostalo se jí rychlé ozvěny seshora.

„Jak to, že ještě nejsi oblečená, co tam děláš tak dlouho?“ zakřičela výhružně Jana tím směrem a rychlými kroky vyběhla po schodech nahoru. Bez varování vtrhla do dceřina pokoje: „Jasně jsem ti říkala, že se máš…“ Jana se zarazila při pohledu na dceru s upravenými vlasy a jemně nalíčeným obličejem stojící uprostřed místnosti, oblečenou v elegantních květovaných šatech. „Tos mi nemohla říct, že už jsi hotová? To mne musíš hnát nahoru?“ Jana po prudkém běhu do schodů, při kterém si málem natrhla rozparek koktejlových šatů, stěží popadala dech.

„Já myslela, že se tady bez křiku nic neobejde, tak jen zachovávám kolorit rodiny,“ odsekla dcera pohupující se před zadýchanou matkou provokativně v bocích.

„Nebuď drzá! A varuji tě, neopovaž se udělat ostudu!“ Jana pohrozila dceři vztyčeným ukazovákem levé ruky. „A koukej si sundat tu náušnici z nosu…“

„To není náušnice, ale piercing, a kdybych ho sundala, zůstane mi v nose odpudivá díra, což by mohlo naše vzácné hosty pohoršovat ještě víc. Třeba by si pak mysleli, že mám nějakou ošklivou nemoc…,“ odsekla Tereza a předvedla pokřivenou grimasu. „A to se jako dostaví i ta jejich vystajlovaná fiflena?“

„Ano a budeš se k ní chovat slušně, jinak jsme spolu skončily! A hoď sebou… za chvíli jsou tady!“ Jana se otočila ke schodišti, seběhla několik schodů, ale uprostřed se zastavila a pohlédla zpět k dceři, postávající ve dveřích pokoje. Zasněně a trochu váhavě se na ni usmála.

„Nechtěla bys být zase moje roztomilá holčička?“ zeptala se dcery opatrným hlasem s náznakem něhy. Tereza z tak nečekaného projevu matčiny citovosti znejistěla. Oči jí zvlhly a černou linku spodních víček přeťala kapka slzy. Než stihla svůj zrak, zalitý nechtěnou teplou slzou, odvrátit k obrazu nad schodištěm, zadívala se matce zkoumavě do tváře. Slza se neudržela a ukápla do výstřihu jejích květovaných šatů. Neřekla nic. Matka ještě chvíli setrvala v naději, že získá dceřino pochopení, ale po krátkém okamžiku citovosti se otočila zpět ke schodišti a sešla do haly.

„Tak sebou hoď, ať nemusíme čekat!“ zavolala za sebe.

~

Štefankovi přišli s desetiminutovým zpožděním, gestem dominance, které si vždy rádi dopřávali. Oskar a Ivana Štefankovi, oba dobře vypadající ,mladí‘ padesátníci, kteří strojenou svěžestí a neutuchající demonstrací mladistvosti prezentují svoji odlišnost od všech předchozích generací opotřebovaných ,starých‘ padesátníků. Byli přesně takoví, jací chtěli být. Oba opálení, téměř bez vrásek, a hlavně s dobrou náladou. Přišli se svojí jedinou, výstavní dcerou Veronikou, dokonalou mladou dívkou současné doby, jejíž značkovost ve všech směrech, ohledech a podobách byla nepřehlédnutelná.

Měli by jí na prdel vypálit Louis Vuitton, aby se hned poznalo, k jakému stádu patří, pomyslela si Tereza, když ji viděla přicházet společně se stejně značkovou matkou, pro kterou si zase Terezina máti Jana připravila trapnou lichotku, že s dcerou vypadají jako sestry a jsou téměř k nerozeznání.

Směšné, naprosto bez fantazie – ušklíbla se v duchu Tereza nad matčinou strojeností a nezvykle vlezlým tónem. Usoudila, že drsnost, jízlivost, ironie a sarkasmus jdou matce mnohem lépe a že by se k nim měla co nejrychleji vrátit, jinak tady hrozí trapná nuda. Ne že by Tereza svou matku litovala, jen ji to nebavilo. Janě ale vlastní směšnost nevadila. Servilita pro ni představovala jen nástroj, se kterým zacházela jako zručný rutinér. Nic víc. Dokonale ji oddělila od sebe samé a nijak zvlášť si ji nepřipouštěla. Když usazovala Ivanu s Veronikou na jejich místa u designově vyzdobeného stolu v jídelně, přímo naproti francouzskému oknu s výhledem na Prahu, ještě dodala, že paní Štefanková vypadá stále mladší a jak se při tom všem, co zvládá, dokáže udržovat v tak skvělé kondici. Obě ženy si stále vykaly. Cítily se při tom klidnější a sebejistější. Vykání umožňovalo jejich lichotkám uchovat si formálně-společenskou funkci a neočekávat, že by snad mohly znamenat nějakou upřímnost. Když se pak Jana posadila ke stolu naproti Ivaně Štefankové, v duchu škodolibě počítala vrásky na jejím obličeji.

~

Viktor usadil Oskara Štefanku, miliardáře, obchodníka s nemovitostmi, majitele několika administrativních budov, obchodních center, mnoha bytových domů a největší stavební firmy, do čela stolu. Štefanka byl původem ze Slovenska a ačkoliv se tvrdošíjně snažil mluvit česky, silný přízvuk a časté slovakismy jej vždy rychle prozradily. Nikdo si však nedovolil mu nerozumět, či jej dokonce opravit. Viktor nad jeho pracovními texty vždy tiše trpěl trýznivým nutkáním dravě se na ně vrhnout a křiklavé hrubky opravit. Neomalené šéfovy texty jej tiše iritovaly a už od začátku, co do Štefankovy firmy nastoupil, cítil, že svoji pedantskou posedlost po gramatické čistotě nebude schopen dlouho potlačovat. A pak s jedním z firemních e-mailových oběžníků přišla chvíle, o níž Viktor tušil, že nastane, ale nebyl z ní nijak nadšen. Jednoduše už to nevydržel a v krátkém šéfově sdělení opravil „i“ ve slově „byli“ na „byly“ s tvrdým „y“. Když do věty místo řvoucí hrubky zasadil správné písmenko, pocítil úlevu. Opravený text potom odeslal dál. Viditelně uspokojený svojí odvahou se opřel do židle a s rukama spuštěnýma podél těla očekával Štefankovu prudkou zpětnou reakci. Jenže taková titěrnost stála mimo dosah Štefankovy rozlišovací (a rozčilovací) schopnosti a opravy svého textu si vůbec nevšiml. Nestalo se nic. Viktor si tehdy zhluboka oddechl a štěstěně, která jej uchránila od trestu, slíbil, že ji raději dál pokoušet nebude a už to znovu neudělá.

Jenže následný pocit zadostiučinění z tajné záškodnické akce, který přichází až v druhém sledu jako dochuť kvalitního vína, se mu zalíbil natolik, že za několik dnů, když první leknutí opadlo, akci zase zopakoval a pak ještě mnohokrát. Osmělil se a vášnivě začal vyhledávat příležitosti k dalším sabotážním korekcím Štefankových textů. S apetitem labužníka do nich vstupoval jako partyzán na nepřátelské území a měnil krajinu neomaleného cizáckého jazyka k obrazu svému. Najednou cítil převahu, sílu a dynamickou energii hybatele dějů. Chvějivé vzrušení jej prostoupilo pokaždé, když přeposílal Štefankovy e-maily do firemního oběhu se svými korekcemi. Z některých reakcí kolegů po čase zjistil, že nezůstal nepochopen. Měl své čtenáře, příznivce a obdivovatele, kteří v jeho úpravách hledali tajné vzkazy či kódy a netrpělivě čekali na další Viktorovy gramatické kreace. Povzbuzen nečekaným zájmem, stával se stále odvážnějším a nebojácnějším a své umění postupně zdokonaloval a rozšiřoval o další jazykové prvky – archaismy, stará pravidla pravopisu z různých období, změny slovosledu či interpunkce, které posouvaly či měnily význam sdělení. Každý opravený text si v e-mailovém řečišti začal okamžitě žít vlastním životem a nést svůj příběh, který na něj společenstvo tajných čtenářů nabalovalo řetězením smyšlených jinotajů. Posílen kódovanými projevy podpory a obdivu kolegů si Viktor jednotlivé chyby začal pečlivě vybírat tak, aby v kontextu s obsahem či okolnostmi skutečně tvořily tajnou šifru a sdělení. Jeho odvážné sabotérské alter ego, maskované přirozenou zdrženlivostí tichého introverta, si svá bezvýznamná vítězství tiše vychutnávalo. Také díky tomu se pro něj kontakt se Štefankou stal o něco snesitelnějším.

„Máte to tu pěkné,“ zhodnotil Oskar Štefanka vkusně zařízený salon vily, když usedl do čela stolu sice bokem k francouzskému oknu, ale i tak s poměrně velkou částí výhledu na město. Metropole, na kterou mezitím sedala tma, pod nimi pulzovala jako rozzářená Paříž.

„Ten výhled, ten je absolutně luxusní,“ zhodnotila Ivana Štefanková. Slovo „luxusní“ užívala při komentování všeho, co jí připadalo dostatečně reprezentativní pro vysokou úroveň, kterou sama sobě přisuzovala. „Viď?“ přitakala si ještě s dcerou.

~

Nejdříve se podával salát z řepy s kozím sýrem a piniovými oříšky. Poté jako teplý předkrm pečená kachní foie gras, servírovaná s rebarborou a perníkem. Dali si je všichni kromě Oskara Štefanky, jemuž se při pohledu na vybranou specialitu vybavilo, jak jako malý chlapec na slovenské dědině musel vykrmovat kachny a husy a cpát jim do jícnu směs předvařené kukuřice za pomoci podomácku vyrobeného strojku podobnému mlýnku na maso, jímž se směs násilně vtlačovala do jícnu, až se drůbeži dělaly z obou stran krku tvrdé boule. Když se zvíře začalo dávit, musel vtlačovat hroudu kukuřičné směsi prsty podél krku ještě hlouběji, až to husa či kachna spolykaly. Zvíře přitom vyděšeně sípalo, tak jej zaklekl, aby se nemohlo bránit, a přitom se navzájem dívali do svých vystrašených očí. Když se i tak některý pták vysmekl a kladl odpor, kejhal nebo káchal a divoce třepal křídly, musel jej malý Oskar svázat páskem od kalhot. To vše jenom proto, aby byly husy a kachny pořádně vypasené a měly tučná zbytnělá játra. Malému Oskarovi se přitom pokaždé zvedl žaludek a častokrát i zvracel. Někdy se při nešikovné manipulaci se strojkem podařilo nebohé zvíře přidusit. To pak babička rychle přiskočila, vzala opeřence za nohy, otočila ho ve vzduchu hlavou dolů a třásla jím tak dlouho, až hrouda kukuřice vypadla z krku ven. Když ani to nepomohlo, sebrala ze špalku ostrý řeznický nůž a drůbež rychlým pohybem zápěstí podřízla. Velmi se však zlobila, protože přišla o zvíře dřív, než bylo dostatečně vypasené a vhodné k prodeji. Oskar u toho obvykle omdlel. Byl chudokrevný, a tak jej nutili jíst chleba s husími játry a sádlem, aby zesílil. Vždy si u toho vybavil ten vyděšený ptačí pohled a udělalo se mu zle. Kachní ani husí játra zbytnělá trýznivým přežíráním ubohých ptáků (foie gras – jak tomu něžně říkají Francouzi) proto Štefanka v dospělosti už nikdy nejedl. To ovšem Jana ani při úzkostlivé přípravě slavnostního menu nemohla vědět. Takové malé faux pas s foie gras. Oskar Štefanka si proto dal raději krémovou polévku ze zeleného chřestu.

K pití se podávalo dobře vychlazené prosecco a pak chardonnay ze sklepů Coppola. Pro děvčata byla připravená okurková, limetková a mátová limonáda. Samozřejmě vše v nejlepší „bio“ kvalitě.

Malá podsaditá žena v bílé vyžehlené zástěře odnesla nádobí po předkrmu a potom asistovala kuchařům při servírování hlavního chodu – na pánvi pečeného afrického sumečka nebo prsa z jarního kuřete.

„To je paní Slancová, maminka Tereziny spolužačky, poprosili jsme ji o výpomoc,“ vysvětlovala Jana rychle hostům, když jim paní Slancová brala talíře ze stolu.

„To chápu, my máme taky služku, ono to jinak ani nejde,“ zapojila se Ivana Štefanková a odhrnula si z obličeje dlouhé blond vlasy.

„Ale paní Slancová není služka, jen k nám přišla na výpomoc, “ ohradila se Jana.

„Ale moje milá, vždyť se není za co stydět. Proč zastírat, že jako vyšší třída si můžeme dovolit mít služky. Kdysi to bylo úplně normální. Vždyť jim koneckonců dáváme práci a peníze, tak proč pěstovat falešné rovnostářství, že Oski?“ pokračovala Ivana a pokývla hlavou na svého muže, žvýkajíc kousky ryby.

„Samozřejmě, máš pravdu. Rovnostářství jako historický experiment se neosvědčilo, tak jsme se vrátili k vyzkoušenému modelu sociálních vrstev. Já jsem spokojený, proč by sa mali mať neschopní stejně dobre ako ti schopní,“ navázal Oskar na svoji ženu, viditelně uspokojen svým společenským postavením.

„Ale paní Slancová není služka!“ trvala si hádavě na svém Jana a na moment vypadla z poctivě pěstěné servility. Paní Slancová nereagovala, ale zřetelně zrychlila tempo pokládání talířů na stůl, aby mohla co nejdřív zmizet na záchod.

„Paní Slancová je naše známá a jen nám vypomáhá, to je všechno,“ hájila ji Jana, když viděla, jak mizí rychle v chodbě.

~

Dcera Štefankových Veronika se nijak nezapojovala; tiše konzumovala luxusní samotu opečovávaného jedináčka a souvislosti přítomných dějů nechala volně probíhat mimo sebe.

Tereza si po chvilce všimla matčina strnulého znechuceného pohledu zacíleného na Veroničiny ruce a na příbor v nich. Nemohla nezachytit sice maskovaný, ale pro dceru dobře pozorovatelný údiv. Znala matku tak dobře, že nemohla nepochopit jeho důvod. Slečna Štefanková držela příbor obráceně a úplně špatně – vidličku i nůž měla plandavě uchopené v měkkých prstech mezi palcem, ukazovákem a prostředníkem jako tužku blízko u hlavice příboru, zápěstí povolená a lokty volně opřené o stůl. Maso si prapodivným škubáním nože jen utrhovala a pak hrnula na vidličku jako na lopatu. Lokty neodlepila od stolu dokonce ani tehdy, když dávala sousto do úst, takže se musela sklánět hluboko k vidličce, až její dlouhé blonďaté vlasy olizovaly mastný okraj talíře. Tereza nenápadně pozorovala matčino zneklidnění a čekala, jak si matka, vždy bezpodmínečně trvající na přesném dodržování pravidel stolování, s tímto esteticky odpudivým výjevem poradí. Vychutnávala si matčinu postupující obsesivní neurotizaci, provázenou konsternovanou ztuhlostí a neschopností odtrhnout zrak od dívčiných nemotorných rukou. Tereza věděla, že se matka v takové situaci obvykle neovládne a v záchvatu nepříčetnosti je schopna třeba i úplně cizímu člověku v restauraci vyškubnout příbor z rukou a vztekle, mumlajíc něco o nevychovaných buranech, demonstrovat jeho správné držení, přičemž odchycený nebožák se v šoku z nečekaného ataku ani nestihne bránit. Teď Tereza pobaveně sledovala bublající tlak na matčině spánku, neodvratně směřující k nekontrolovatelnému výbuchu, ve chvíli, kdy Veronika položila umaštěný plátěný ubrousek na stůl místo na klín. Tereza v duchu matku hecovala a popichovala ke zkratkovité reakci. Těšila se, jak se neudrží a nafrněné fifleně se skřípěním zubů vyrve příbor z rukou a se sípavým polohlasným mručením jí vidličku s nožem prohodí.

Jenže v tu chvíli Jana zmobilizovala všechny mentální síly a ovládla se. Těkavými pohyby očí se přinutila od dívčiných nemožných rukou odpoutat zrak a zafixovat pohled jinam – na náhrdelník paní Štefankové.

Škoda, pomyslela si zklamaná Tereza, když přišla o šanci, že by matka mohla alespoň na chvíli rozvířit stojaté vody nekonečné nudy, která ji začínala fyzicky obtěžovat.

„Máte krásný náhrdelník, paní Štefanková,“ polichotila jí rychle Jana, aby se definitivně vymanila ze spárů stoupajícího rozčílení, které ji už začínalo pohlcovat.

„Óóó, děkuji. Je vidět, že se vyznáte. To mi manžel koupil přímo v Antverpách,“ chlubila se Ivana Štefanková s plnou pusou. „Tam je radost nakupovat, dostanete kameny nejvyšší kvality. To tady se tomu ani nepřibližují,“ dodala a pohledem hodila po Janiných náušnicích. „A Veronika teď taky dostala jeden. To se musím pochlubit. Veroniko, můžu to říct?“ vyžadovala Štefanková naoko dceřin souhlas a pak chvástavě pokračovala. „Veroniku totiž vzali na medicínu. V pondělí už byly výsledky na internetu. Tak jsme jí dali krásný karátový briliant.“

„To je úžasné, gratulujeme…,“ slavnostně blahopřál Viktor a pozvedl sklenici. „To je důvod k přípitku!“ a všichni si přiťukli. Kromě Terezy.

„Já nepiju.“ reagovala na tázavé pohledy Štefankových, následované káravě pozdviženým obočím matky.

„Na zdraví a na úspěch vaší Veroniky – budoucí paní doktorky!“ snažil se Viktor rychlým pronesením přípitku napravit Terezinu neslušnost. Tereza otráveně zvedla sklenici s okurkovou limonádou a ťukla si s nimi.

~

„No tak, Fredo!“ To jméno dal Oskar Štefanka Viktorovi podle jedné postavy z Coppolova Kmotra. Štefanka Coppolovy filmy, hlavně Kmotra I–III, miloval. Často a rád z nich citoval různé průpovídky a podle jednotlivých postav přejmenovával své spolupracovníky. A běda, aby některý z nich nevěděl, po kom a z jakého dílu série je pojmenován a který herec jej ve filmu hrál.

„Myslím, že bychom teď mohli dámám přenechat řešení životně důležitých věcí, jako jsou barvy šminek, oblíbené značky parfémů, velikost briliantů nebo nová kolekce botiček, a my se budeme věnovat takovým banalitám, jako je byznys, což?“ ušklíbl se Štefanka a posuňkem ruky vybídl svoji ženu k přesunu vedle Jany, která jen s velkým přemáháním maskovala nevoli, a sám si přesedl k Viktorovi. „Potřebuju, abys už konečně podepsal tu smlouvu. Je připravená. Tak v čem je problém? Už nemůžu čekat!“ obrátil se na něj s vážnou tváří. Viktor tušil, vlastně věděl, že s tím Štefanka přijde, ale až dosud se oddával naivní naději, že se to dlouhými hovory o ničem u dobrého jídla nějak zamluví, že opojení chuťových pohárků omámí mysl a že na tento rozhovor jednoduše nedojde. Ale pokud tím obalamutil svoji ostražitost, tak pouze na chvíli.

„No, ano… Ale musíme ještě pečlivě zvážit, zda zamýšlený efekt vyváží očekávanou míru rizika. Přemýšlel jsem…,“ Viktor mluvil pomalu, rozvážně a pečlivě vážil slova.

„Co je to za kecy? Riziko, zamýšlený efekt!“ zahulákal Štefanka, napůl fanfarónsky zvýšil hlas a rozhodil ruce. Všichni přestali jíst a zvedli k němu oči.

„Ty stále o všem jenom medituješ, debatuješ, převaluješ v hubě jako shnilou bramboru a co z toho? Hovno!!! Vzpamatuj se, chlape! Je potreba říct či tak alebo tak, čo už na tom furt filozofuješ? Ty mi asi nerozumíš! Já potřebuju, abys to už podepsal!“ pokračoval Štefanka a pak se s falešným úsměvem obrátil na Janu.

„Měla byste Fredovi domluvit, milostivá paní,“ a tvářil se, že Viktora jen tak naoko chlapsky popichuje. „Vy jste taková rozumná, chytrá ženská. Myslím, že vy velmi dobře chápete, o co jde. Já už nemůžu čekat.“

Jana se na něj útrpně ušklíbla a jen lakonicky prohlásila: „Co je chytré, nemusí být vždy rozumné…!“

Ale Štefanka se jejím bonmotem moc nezdržoval a pokračoval s býčí zatvrzelostí dál.

„Ta tvoje neschopnost něco rozhodnout, jít si za tím a pevně se za to postavit, mě unavuje. To mám, sakra, všechno rozhodovat sám?“ Štefanka z ničeho nic vybuchl a rozčíleně vyskočil: „To nemáš gule, nebo co?!“ zahučel na celou halu. Všichni ztuhli. Veronika polkla poslední sousto a zapíchla oči do talíře. Štefanka se hlasitě rozesmál. Tereza se tázavě podívala na otce a čekala, až bude moct vypadnout. Viktorovi bylo Štefankovo zemité hrubiánství nepříjemné. Hlavně ale nechtěl, aby byl jeho obhroublou bodrostí zahanbován před svojí dcerou. Když pocítil její drze tázavý pohled, pochopil, že v pudu sebezáchovy musí zasáhnout.

„Terezko, nechtěla bys jít ukázat Veronice svůj pokoj?“ vybídl dceru a ještě zvládl vymodelovat poněkud křečovitý úsměv.

„Že bych jí jako ukázala oblečky na panenky a plyšáky?“ chtěla za každou cenu kontrovat Tereza a v pubertální neschopnosti rozpoznat skutečný kontext situace otcův imperativ ignorovala.

„Terezo!!!“ okřikla ji přísně matka.

„Tak jo…,“ pronesla otráveně. „Nechceš se jít podívat na zahradu?“ vyzvala Veroniku. „Máme tam jezírko s japonskými kapry koi, můžu ti je ukázat. Jsou fakt legrační,“ navrhla jí, aniž se na ni podívala.

„Hm…,“ reagovala stejně neúčastně Veronika a následovala Terezu k východu ze salonu na zahradu. Na čerstvém večerním vzduchu se Veronika krátce pohrabala ve své kabelce Louis Vuitton a vytáhla malé kožené pouzdro.

„Nechceš si zahulit?“ pronesla směrem k Tereze a poprvé se jí podívala do očí.

„Ty kouříš?“ Překvapená Tereza chytla instinktivně Veroniku za ruku a odvedla ji od prosvícených francouzských oken salonu dál do temnoty noční zahrady.

„Já neřekla kouřit, ale hulit!“ pokračovala Veronika, která spolu se svěžím vzduchem nasála nečekanou osobitost. Pak z krabičky vytáhla jointa.

„Aha… No, já nevím… tady?“ otálela v rozpacích Tereza.

„No tak nic, stejně by to smrdělo na sto honů,“ uznala Veronika a zastrčila jointa zpět do pouzdra a pouzdro do kabelky. Pak vytáhla krabičku cigaret a kabelku pohodila na zem.

„Chceš?“ nabídla Tereze, která sledovala, jak se kabelka zabořila do mokré hlíny záhonu.

„Hmm,“ přikývla souhlasně a vzala si cigaretu.

„Tak ty ses dostala na medicínu! To je super! Gratuluju,“ řekla obdivně Tereza.

„Co je na tom, sakra, super? Další roky buzerace, nic víc!“ procedila Veronika. S každým dalším hlubokým potáhnutím z cigarety se jí uvolňovaly v obličeji ztuhlé rysy.

„No, já myslela, že jsi to chtěla, dostat se na medicínu…“

„No to určitě!“ prohodila Veronika s ironickým úšklebkem „Abych pak strávila zbytek života pícháním botoxu do ksichtů rozmazlených paniček jako moje matka? Na nějaké touhy ti tady každý kašle. To nikoho nezajímá, na to se tady nehraje. Naši jsou medicínou posedlí. Hlavně abych měla vysokou a byla doktorka. Všichni jsou tím posedlí. O nic jiného jim nejde, nic jiného je nezajímá, jenom medicína nebo práva. Takže když jim vyhovíš, vzorně studuješ a jsi hodná holka, dají ti pokoj a můžeš si dělat, co chceš. Je to taková hra, něco za něco.“ Veronika se podívala zkoumavě na Terezu. „Musíš se přizpůsobit, dát jim, co chtějí, a oni tě pak nechají na pokoji. Vzdorovat nemá smysl.“ Veronika potáhla z cigarety a pokračovala: „S tím tvým drzým ksichtem toho moc nevyhraješ, holka, jen na sebe zbytečně přivoláváš pozornost.“

„No jo, ale to budeš celý život dělat, co tě nebaví? Dost strašná představa, nemyslíš?“ opáčila Tereza po chvilce.

„Nebuď naivní. To oni určují pravidla – já se v nich jen snažím přežít.“ Veronika dlouze vyfoukla šedý dým k tmavé obloze.

„A co když tě to nebude bavit?“

„Ale to mne určitě nebude bavit! S tím se snad i počítá. A kdyby mi to náhodou nešlo, matka zavolá některému ze svých starých známých na fakultě, co chce lézt mému tatíčkovi do prdele, a oni to nějak zařídí… takže v klidu. Potom budu doktorka, oni budou spokojení, budou se tím moct chlubit svým kamarádům, a já budu paničkám píchat botox do ksichtů a pak mi tatík koupí soukromou kliniku. No, a to je celý!“

„Trochu nudný, ne?“ neodpustila si popíchnut Tereza.

„Ale to je realita, moje milá, jen prostá realita. A čím dřív ji pochopíš a přizpůsobíš se, tím lépe. Alespoň neztrácíš čas. Nakonec se ukáže, že všichni chtějí stejně jenom jedno – prachy… I ten největší rebel jim nakonec podlehne! Pokud se nestihne včas uchlastat nebo ufetovat, začne je potřebovat, chtít a pak milovat. Uteče před nimi jen ten, kdo zemře včas.“

~

Ve svahu kousek od místa, kde dívky stály, se otevřely prosklené dveře. Veronika rychle odhodila nedokouřený zbytek cigarety a žhavý konec přišlápla špičkou boty.

„Veroniko! Jedeme domů!“ volala její matka do noční zahrady k místu, kde předpokládala, že si holky povídají.

„Už jdu!“ ozvalo se z opačného konce. Veronika vystoupila zpoza hustého křoví a vykročila směrem k matčině siluetě ve dveřích terasy…

„Ještě kabelka!“ křikla za ní Tereza a podala jí tašku špinavou od hlíny.

„Dík,“ usmála se Veronika na Terezu.

„Terezo, pojď se rozloučit s hosty!“ zakřičela Jana do ztichlé zahrady a připojila se k mateřskému povolávacímu rozkazu.

„Tak se třeba někdy zase uvidíme, amazonko…“

„Třeba jo.“

~

Dívky se na sebe spiklenecky podívaly a pak pomalu vykročily k domu, až je pohltilo světlo salonu.

~

Kapitola II

Petr se převalil na druhou půlku postele a slastně vydechl. Tereza k sobě přitáhla peřinu a přikryla si nahý klín. Pevné bradavky jejích hebkých prsou zůstaly v osvěžujícím chladu krásně ztopořené. Ze svatého obrazu nad postelí na ně útrpně shlížel Ježíš a do starého vršovického bytu po Petrově babičce doléhal pootevřeným oknem hluk ulice. Tereza si zapálila cigaretu.

„Líbilo se ti to?“ zeptal se opatrně Petr a něžně se k ní přivinul.

„Ne!“ odsekla tvrdě Tereza.

„Ne?!“ podivil se Petr a jeho svalnaté tělo se v okamžiku napružilo, jeho hruď se napnula a vzedmula nad Terezina prsa.

„Ne, nelíbilo,“ zopakovala nekompromisně Tereza a podívala se mu provokativně do očí.

„Tak proč jsi u toho tolik sténala?“

„Chtěla jsem vědět, jestli to poznáš,“ potáhla z cigarety a pokračovala, „a nepoznals. Nikdy nepoznáte, když to ženská hraje. Vždy se spokojíte se lží. Co by se mi jako na těch rozmnožovacích pohybech mělo líbit? – Žádná vášeň, jenom potřeba!“ vyfoukla Petrovi dým do obličeje a jeho ruku odsunula ze svého klína na postel. Petr rychle vyskočil.

„To chceš říct, že se ti to se mnou nikdy nelíbilo?“ chytil ji silně za rameno, až sebou škubla.

„Ale jo, líbilo, na začátku, když to bylo nové. Jenže uznej, že s tím si dlouho nevystačíme. Neříkej, že tebe to ještě baví!“ břitce ho odbyla a vysmekla se z jeho sevření.

„Co se to s tebou děje, Terezo? Víš, jak je to bezohledný, co teď říkáš?“ prudce se otočil a vstal.

„Bezohledný by bylo lhát! Nebo tebe snad neučili, že lhát se nemá? Nebo bys raději chtěl, abych předstírala? To přece nemáš zapotřebí, ne?“ Očima spočinula na jeho nahém krásně tvarovaném zadku, pokrytém jemnými bílými chloupky a osvíceném paprsky odpoledního slunce, které pronikalo do pokoje úzkým průzorem těžkých zelených závěsů. Petrův zadek se jí vždy líbil, jak mírně vykukoval zpod ležérně spuštěných kalhot, vymodelovaný do sošných křivek antických atletů, prozrazujících dokonalý tvar zpevněných hýždí. Když se seznámili, okukovala jeho zadek se stejně nedočkavým vzrušením a zjitřenou představivostí, jako když se muži nechávají dráždit oblými tvary ženských ňader v rafinovaně poodhalených dekoltech. Teď z postele sledovala, jak měkké sluneční světlo jemně hladí chmýří Petrovy dokonale zaoblené půlky, která se vyjímala jako umělecké dílo v galerii moderního umění. Petr si rychle natáhl boxerky a otočil se k ní.

„Nechápu tě, Terezo! Co se ti honí hlavou, co si to vymýšlíš?“ Tereza tiše pozorovala jeho rozčílení.

„Blbce ze mě dělat ale nikdo nebude!“ zvýšil Petr s mentorským důrazem hlas. „Pro mne je milování absolutním odevzdáním a splynutím. Já to s tebou tak cítím, ale pokud ty ne, tak je asi něco špatně. Ale divadlo si tady hrát rozhodně nemusíme!“ prohlásil rezolutně.

Pak si oblékl kalhoty, natáhl bílé tričko a na odchodu ještě dodal: „Jestli máš někoho jiného, tak mi to řekni rovnou! Nebudu ti stát v cestě, ale nedělej ze mě pitomce!“ Přísně se na ni podíval a doufal v nějakou milosrdnou odpověď, možná i chlácholivou lež. Ale Tereza mlčela. Tak se uraženě sebral a rozhodně vykročil ke dveřím.

„Počkej!“ vykřikla Tereza. Rychle se vymotala z těžké peřiny a přiskočila k němu, ještě než stihl vyjít ven. Její nahota působila vedle jeho džínového brnění nečekaně zranitelně a křehce. Objala jej. Petrovo naježené rozčílení a chlapecká uraženost se jí líbily a probouzely v ní ochranitelskou něhu a vzrušivé dráždění zároveň. Vzpouzel se. Jeho svaly byly pevně zaťaté zatvrzelou neústupností. Celý se vzpurně napnul jako tětiva. Odvrátil hlavu k oknu a netečně nechal Terezu, aby se přitiskla na jeho hruď. Přes hebkou látku bavlněného trička ucítil letmý dotek Tereziných bradavek.

„Jsi krutá a zlá!“ Řekl pevným hlasem.

„Ale nejsem,“ zašeptala mu Tereza laškovně do ucha a vlhkými rty uchopila jeho boltec. Na krku pocítil dráždivé teplo jejího dechu. Čekala, co udělá. Nehýbal se. Pak vzala jeho hebkou dlaň a přitiskla ji ke svému ňadru. Nebránil se. Konečky prstů něžně projel po její nahé bradavce, která se pod jeho doteky proměňovala v měsíční krajinu. Cítil vzrušení. Pak však ruku zpupně odtrhl.

„Miluji tě, ty blázne. Proto jsem ti to řekla. Chápeš? Protože mi nejsi lhostejný. Kdybych to neudělala, nevydrželo by nám to. Nuda zabíjí,“ šeptala vzrušeně a pozorovala jeho pozvolné tání, které se snažil zamaskovat uraženou odtažitostí. Cítila, jak v jejím objetí pomalu polevuje ztuhlost jeho svalů, což nechtěně prozradilo navracející se přístupnost.

On však stále nechtěl opustit umanutost zhrzeného nápadníka, v němž se mísí nezlomná důstojnost s pošetilou směšností. Bránil se. Její ruce stále hlouběji vplouvaly pod jeho tričko a hladily vyrýsované svaly na břiše a prsou. Petr si odmítal připustit postupující podléhání Tereziným rafinovaným dotekům. Cítila, jak ji jeho tvrdohlavá uraženost vzrušuje. Ještě víc se přitiskla k jeho sošnému tělu a v tu chvíli její klín zaplavilo teplo. Chytla jej za zadek a přimáčkla k sobě. Pak pocítila, jak se jeho topořící úd dotýká jejího vzrušeného klína. Byl prozrazen. Byl chycen. Usmála se.

„Jsi potvora,“ tiše jí hlesl do ucha a sklonil se k jejímu prsu.

Přestal se bránit. Její bradavku něžně uchopil mezi rty. Rozepnula mu kalhoty, rukou zajela po hebkých hýždích a svlékla. Byl něžný a silný a trpělivě do ní pronikal, až ji dovedl k samému vrcholu vzrušení. Cítila, jak se jeho mužnost vsakuje do jejího těla a přivádí ji k orgasmu.

Dlouze leželi v propletení vlhkých vláčných těl, zbavených vlastního zhmotnění. V tu chvíli byli obrazem, nakresleným prstem do řídnoucího oparu ranní mlhy, nebo básní, jejíž slova, rozpouštějící se v relativitě prožívání, svádějí zápas o svoji naléhavost, nebo vůní rozkvetlé louky skrápěné letním deštěm.

~

Tereza sledovala, jak si vánek pohrává přes pootevřené okno s těžkým zeleným závěsem, a nechávala v sobě doznívat sílu právě prožité extáze. Měkké odpolední světlo pronikající do pokoje zvýrazňovalo křivky porcelánových sošek ve skříňce a rozehrávalo pantomimu jejich chvějících se stínů. Petr konečky prstů jemně proplouval po Tereziných pevných prsou, hebkém podbřišku až k horkému klínu. Vypadala jako Modiglianiho múza, jež rozechvělá žádostivostí ladně spočinula na malířově divanu a stydlivě svůdným úsměvem jej láká do tajemných zákoutí své neprobádanosti. Mlčel… Uvolnění rozpouštělo každý kousek jeho těla. Oprostil se od fyzična a představoval si, že stejná amorfní lehkost pohlcuje tělo ve chvíli, kdy se odpoutává od života. Pokud by tomu tak bylo, nebál by se smrti.

Milostná extáze přinášející zrození nového života a agonie umírání, která život z těla vypouští. Dvě formy stejné nadpozemské energie koncentrované do jediného bodu – energie zrození a energie smrti, dvě poloviny stejné síly. Vše, co existuje mezi nimi, směřuje k jejich neodvratnému propojení, přemítal v duchu Petr, oproštěn od tíhy své tělesnosti. Některé živočišné druhy milostný akt zrození a okamžik smrti spojily v jedno a tím dokonale extrahovaly skutečný smysl bytí – vše se odehrává zároveň, smysl všeho ostatního je popřen.

„Víš, že se někteří lidé milují na veřejnosti,“ přerušila Tereza nečekaně Petrovo ticho, „aby zvýšili vzrušení?“ dodala a chytila jej za hřbet ruky, aby zadržela její cestování po svém podbřišku. Petrovo mlčení ji zneklidňovalo. Měla pocit, že se jí v něm vzdaluje a vnímání reality přechyluje do zóny snového kontrastu metafyzického jsoucna. Terezina hlasitá věta náhle proťala křehký opar ticha. Petrova víčka se pomalu začala rozkmitávat. Opatrně, jako nový zrozenec noci, otvíral oči a neochotně procital. Jeho tělo se opět začalo zalévat krví a zhmotňovat.

„Prosím?“ zeptal se pološeptem.

„Pocit ohrožení a strach z odhalení dodají milování napětí a adrenalin,“ pokračovala Tereza.

„Cože?“

„Říkala jsem si, jaké by to asi bylo, dodat naší vášni další rozměr… Rozdráždit ji spikleneckým spolupachatelstvím, jako Bonnie a Clyde, kdy je vášeň prosycena pachem smrti a vědomím, že každé milování může být to poslední. Něco takového bych chtěla zažít – vrcholnou extázi… riziko odhalení vhání krev do všech smyslů… do celého těla… vnímání se zostřuje, prožitek prohlubuje a vzrušení zintenzivňuje. Spojení se stává věčným…!“ vyprávěla nadšeně Tereza a živě u toho gestikulovala. „Napadlo mne, že bychom třeba mohli taky něco takového prožít – třeba se někam vloupat, do cizího bytu, tam se milovat, zanechat „gangsterský“ vzkaz a odejít,“ pokračovala Tereza a celá se při té představě rozzářila.

„To myslíš vážně?“

„Hmm…,“ přikývla „to by byla bomba!“ dodala.

„Aha a taky se můžeme třeba přiškrtit páskem na kalhoty, že? Nechceš, abych se rovnou oběsil?“ počastoval ji Petr podrážděně.

„No tak, nečerti se… Jen mne tak napadlo, že by to mohlo být takové transcendentní,“ snažila se jej přesvědčit Tereza.

„Co se ti zase nelíbilo?“ zeptal se Petr nedůtklivě.

„Ale líbilo, bylo to krásný!“ přivinula se k němu Tereza a políbila ho na bradavku. „Jenže před tím jsme se pohádali a hádka dá milování vždy jiný náboj, chápeš? To bychom se jako měli před každým milováním pohádat a pak jít na věc? Hádka místo předehry? – Brr, to je strašný slovo, jako z nějaký zaprděný opery,“ snažila se trochu odlehčit Tereza a pohladila jej po tváři.

„Ty ses úplně zbláznila, Terezo!“ Petr vyskočil z postele „O co ti, proboha, jde?! Říká ti vůbec něco láska? Něha? Splynutí? Sdílení…?! To všechno znamená milování pro mne! Ta tvoje perverzní vražedná extáze je jen přelud! Faleš! Chtíč! Oklamání smyslů, které vede do pekel!!“ Chaoticky gestikuloval a rychlými kroky chodil po pokoji z jedné strany na druhou, stále ještě nahý s povislým penisem, dokreslujícím bezmocnost jeho slov.

„Neboj, nemůže se nic stát. Když do bytu nevnikneš kvůli krádeži, ale jen kvůli sexu, tak to není trestný. To mám zjištěný,“ školila ho Tereza s váhou autority dcery z právnické rodiny. „Ale když se bojíš, tak to nech být,“ podotkla na závěr.

„Nebojím se!“ ohrazoval se ješitně Petr „Jen mi to připadá úplně šílený!“ Proti jejím výpadům si připadal bezbranný a svoji podvědomou potřebu neustále se obhajovat nesnášel.

„No, a právě o to jde. Být šílený, dokud na to máš!“ Tereza se až teď zvedla z postele a začala se rychle oblékat. „Ale když nechceš, nebudu ti nic nutit!“

„Vidíš a já, blbec, myslel, že mezi námi jde o víc než jenom o sex, že je to opravdové. Ale asi jsem se spletl! Slečna se chce jen bavit!“ zvýšil hlas a ironicky se nahlas zasmál.

„Hm… Tak vidím, že jsi nic nepochopil! Myslíš, že když někdo chce prožívat vzrušení a tělesné uspokojení, že nemiluje? To jen impotentní intelektuálové, co místo šukání čtou, hlásají, že skutečná láska není zatížená vášní a že tělesnost je pro primitivy!“ Tereza si prudce zatáhla zip na sukni, obula kecky a rázně odkráčela kolem skříňky s porcelánovými zvířátky ke dveřím z bytu. Petr si rychle natáhl spodky, aby za ní mohl vyběhnout na chodbu.

„To chceš říct, že jsem impotent?!“ zakřičel za ní ze dveří.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vypůjčená minulost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.