Copyright © Michala Jendruchová, 2018.

Jacket illustration © Tomski&Polanski, 2018.

Copyright © Práh, 2019.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-788-5

PROLOG

Nebyla moje volba být tlustou třicátnicí. Nechtěla jsem být ani tlustou dvacátnicí. A upřímně, nikdy jsem netoužila být boubelatou „desátnicí“. Ale stalo se. A musel by se stát zázrak, aby se ze mě za deset let nestala i tlustá čtyřicátnice. Na zázraky dávno nevěřím. Zkoušela jsem ZÁZRAČNÉ diety, ZÁZRAČNÉ čaje, dokonce i ZÁZRAČNÉ čarování a jednu dobu jsem se dala také na modlení. Nic naplat, peníze za hubnoucí zázraky ubývaly, kila zůstávala. A tak jsem si řekla, když už tlustá, tak alespoň šťastná. Respektive být šťastná mě naučila moje milovaná babička.

Nadváha mě provází od plenek. Když mojí drobounké mamince přinesli zabalený čtyř a půlkilový špekatý buřtík, kroutila hlavou, kde se to v ní vzalo. Kdybych ji při cestě na tento svět nenatrhla a lékaři mě téměř nevyrvali z jejího břicha, pomalu by ani nevěřila, že jsem její. I tátu, který byl poměrně střízlík, přesvědčila o otcovství jen naše vzájemná podoba.

„Podívej, má úplně stejné oči jako ty. A špulí pusinku zrovna tak, jako když jsi byl miminko,“ chlácholila ho babička Bóža. „I ty jsi byl takovýhle špekouneček,“ šišlala nad mou postýlkou tátova máma.

Jenomže zatímco otec ze špekounečka vyrostl ve štíhlého atleta, já jsem zůstala u svých porodních tvarů, přestože jsem se atletice zrovna tak jako táta věnovala několik let. Tedy rozměry se samozřejmě věkem přímou úměrou zvětšovaly. A tak jsem prostě tlustá. Ale když už se tak stalo, proč si život neosladit.

Dva týdny jsem držela dietu
a víte, co jsem ztratila? Čtrnáct dnů.

TOTIE FIELDS

Já jsem ztratila daleko víc než jen dva týdny. Diety jsou moje věrné kamarádky a vím o nich naprosto všechno. Mohla bych je vyučovat. Jakožto kantorka na druhém stupni bych mohla zavést nový předmět – JÁ A MOJE DIETA. Slovo dieta vychází z řeckého diatia. Diatii v českém znění jsem měla na rtech i na jazyku prakticky permanentně. Vyzkoušela jsem nepřeberné množství těch vcelku rozumných až po ty nejbláznivější.

Jednu dobu jsem připomínala přežvýkavce. Žvýkala jsem o sto šest. Není to klišé, skutečně jsem počítala do sto šesti, než jsem spolkla rozžvýkané sousto. Vyčetla jsem v jednom časopise, že to funguje. Mnohočetné žvýkání má údajně pomáhat, aby člověk snědl daleko méně. Já jsem si způsobila pouze zánět sanice. Od té doby mi lupe „v pantu“.

„Ty jsi jako kráááva,“ smál se mi o tři roky mladší bratr Janek při večeři, když jsem, považte, žvýkala krupicovou kaši.

„A ty jsi vůůůl,“ vyprskla jsem na něj mléčnou hmotu smíchanou s kakaem. Dnes musím uznat, že měl pravdu. Ve svých dvanácti byl zřejmě rozumnější než holka v pubertě. Navíc měl oproti mně jednu velkou výhodu, rychlé spalování. A tak zatímco já jsem nakynula po jediném kynutém knedlíku, přičemž jsem závistivě sledovala, kterak se můj hubený bratr láduje už pátým, k tomu řádně omaštěným „blbounem“, Janek zůstal hubený. Postavu i apetit zdědil po tátovi. Ale po kom jsem já? I máma je štíhlá nebo alespoň takříkajíc v normě. V mém případě se zřejmě projevily geny mojí milované babičky Květoslavy. Zdědila jsem po ní nejen jméno, ale i nadváhu.

Moje žvýkací dieta však byla jen slabý kalibr. I já jsem jako mnoho dalších absolvovala šílenosti typu zelná dieta, cibulová, melounová, tukožroutská. Výsledek? U zelné jsem se v důsledku plynatosti a nevolnosti neustále vznášela. Možná to byl účel, abyste se cítili lehčí. Při cibulové jsem nemohla týden do společnosti a spolužačka na gymnáziu si ode mě odsedla. V případě melounové jsem se několikrát málem počurala a při tukožroutské jsem omdlela. Z rýžové diety mi šly oči šejdrem, u mrkvové mi zežloutla kůže, při špenátové jsem měla zelenou stolici a do řepné jsem se vůbec nepustila, protože řepu nesnáším. Nejhorší na tom bylo, že po každé jednostranně zaměřené dietní kúře jsem si danou potravinu zcela znechutila. A tak se výběr jídel rapidně zužoval. Moje snaha skončila smutně – pokaždé dvě kila nahoře.

Později jsem přešla z jednostranných diet na vynechávání jednoho konkrétního druhu potravin. Jednu dobu jsem nejedla maso, jindy jsem vyřadila přílohy, vrhla jsem se na makrobiotiku, počítala jsem kalorie, v dospělosti jsem si nechávala i vozit krabičky, abych nakonec zjistila, že jsem beznadějný případ, na který nic nefunguje. Zašla jsem do cukrárny a dala si rakvičku se šlehačkou.

...............

Se svými přebytečnými kily jsem si užila mnoho utrpení. Přes nelichotivé narážky jsem se sice navenek přenesla s humorem, ale uvnitř to bolelo. Působila jsem jako sebejisté a sebevědomé děvče, uvnitř však byla malinká dušička, která se po škole chodila vyplakat k babičce. Babička byla mým záchranným majákem, vždy mě vítala s otevřenou náručí, pohlazením a kouskem štrúdlu nebo vánočky a slovy: „Tak kdopak ti dneska ublížil?“ Věděla, co potřebuji. Jezdila jsem za ní z Prahy do patnáct kilometrů vzdálené vesničky, co to šlo. Jako malá jsem skoro každý den hartusila na tátu: „Zavez mě k bábi Květušce.“ Kupodivu neprotestoval. Měl ji rád. Později jsem tu a tam sama místo do hudebky nasedla na autobus a frčela si to k babičce. Moje záškoláctví mi spiklenecky kryla.

Asi vyznívá divně, že mě chlácholila sladkostmi, když jsem jí smáčela zástěru slzami znechucení nad svou poněkud rozměrnější postavou. Ale nutno dodat, že to, co mi předkládala k mlsání, byly poctivé domácí koláče a vzápětí za nimi následovala s láskou pěstovaná zelenina z vlastní zahrádky. Nakonec mě ještě prohnala po lese. I když ani ona zdaleka nepřipomínala subtilní baletku, v lese jsem jí ani přes její nadváhu nestačila.

Přitom já jsem také nebyla žádný pecivál. To je zřejmě druhá věc hned po nadváze, kterou mi geneticky předala. Ve sportu jsem překvapivě vynikala. Například když jsme na základní škole běhali tolik nenáviděnou patnáctistovku, já jsem se nemohla dočkat, až se postavím na start. S přehledem jsem doběhla jako první, i když přiznávám, že jsem u toho působila komicky. Faldy se mi natřásaly, později se mi natřásala i prsa. Byla jsem sice terčem posměchu, ale zároveň i uznání. Mně nezbývalo, než si ze sebe dělat legraci, což mi zůstalo dodnes. Co taky s takovými genetickými předpoklady. A tak jsem si jednou například na zadek připevnila chlupatý umělý ocas, ať se toho při tělocviku třese ještě víc. Spolužáci padali smíchy a učitelé nevěřícně kroutili hlavou, jak je možné, že i v nepohodlném kostýmu pokaždé zvítězím. Popravdě jsem to nechápala ani já.

Zřejmě se už tehdy projevila moje nátura. Když si něco vezmu do hlavy, jsem neřízená střela a jdu si za tím, dokud toho nedosáhnu. V jediném moje úsilí selhalo, v dietách. Dobré jídlo, tedy hlavně sladké, je pro mě magické. Což je třetí věc, kterou mi do vínku dala babička. I ona si nedovedla představit den bez koblihy, bábovky nebo makovce, a když na Vánoce stihla upéct „jen“ devatenáct druhů cukroví, ještě v noci před Štědrým dnem válela kokosové kuličky, aby jich bylo jako každý rok rovných dvacet.

Díky babiččině náruči a dobrému jídlu jsem téměř bez úhony prokličkovala dětstvím a vypořádala se i s pubertou. Těžší období mě trochu válcovalo na hranici dospělosti. Už jsem chtěla zakotvit a najít si lásku. Jenže pro vrstevníky jsem byla vždy jen ta dobrá kamarádka, se kterou je legrace. Cizí na mě reagovali nejapnými komentáři a provokativním pískáním. I je jsem zvládala. Se vztyčenou hlavou i ňadry jsem kolem těch omezených pánů a někdy i dam procházela, jako že jsem zcela nad věcí. Nebyla. Je jsem možná oklamala, ale samu sebe ne. Po posledním odmítnutí a jasném: Jsi super kamarádka, ale mně se líbí Žaneta, jsem se zhroutila babičce do klína. Hráz se protrhla a já vyplakala potoky, co potoky, přímo řeky slz. Babička mě hladila po vlasech a krmila větrníkem. Domácím. Z oteklého nosu mi kapalo přímo do jídla.

„Život je tak nespravedlivej,“ pofňukávala jsem mezi sousty.

„Pojď, upečeme bábovku,“ povzbudivě se na mě babička usmála a táhla mě do kuchyně. Líně jsem se zvedla, ale její energie, s jakou chystala vajíčka, máslo, mléko a potřebné nádobí, mě postavila na nohy. Míchání těsta, šlehání bílků, vůně vanilky, babiččin zpěv a čmouhy od kakaa mě rozesmály a slzy trápení se změnily v slzy smíchu.

KAPITOLA 1

KVĚTA

Láska je výživa pro duši, pro tělo je to dieta.

HECTOR BERLIOZ

„Tyhle vanilkové rohlíčky jsou bezkonkurenčně nejlepší,“ pěla chválu na babiččin um kolegyně Jarka. Stejnou větu s dodatkem, že drží linii a že tentokrát odolá, říká každý rok, když před Vánocemi ve sborovně rozbalím krabici s cukrovím. Neodolá nikdy a linii drží neustále. Ale podobně jako mně, není jí to nic platné.

„Pozdravuj babičku,“ mávala na mě s plnou pusou drobná a stále usměvavá Marcelka. Drobky cukroví prskala kolem sebe, což jí rozhodně nebránilo v tom, aby si další tři rohlíčky vzala na cestu do vyučovací hodiny.

„Vem ji na večírek,“ zamávala na mě pozvánkou na naše předvánoční mecheche a zmizela za dveřmi.

Těšila jsem se, až to budu babičce vyprávět. Přestože se stejná situace každý rok opakuje téměř jako přes kopírák, pokaždé jí to udělá radost. A mně taky. Jsem na svou babičku pyšná. V dortové krabici, která byla před dvěma hodinami plná, zbylo jen pár rozlámaných kousků. Tuhle várku rohlíčků upekla jen pro mé kolegy. Včera odpoledne jsem si je vyzvedla a přiznávám se, že jsem jich už pár stačila ujíst.

Máme v plánu dalších devatenáct druhů a několik vánoček. Letos chceme upéct i pravou vánoční štólu. Plánů je hodně, a tak jsem očima jen posouvala ručičky hodinek a nemohla se dočkat, až vyzvednu kytici k jejímu dnešnímu svátku, obleču umaštěnou zástěru a společně spočineme u plnění formiček.

„Květuš? Zvoní ti mobil,“ vytrhla mě z rozjímání Tereza. Z krabice si nabrala už třetí talířek. „Uf, ze mě bude koule,“ smála se.

Z ní koule nikdy nebude. Nadaná sportovkyně, která je pět hodin denně se svými žáky v tělocvičně a odpoledne trénuje na maratony, pár kousků cukroví rychle vyběhá. Zvláštní, já taky sportuji od malička, ale kila se ne a ne hnout směrem dolů.

„Jejda, zamyslela jsem se,“ odvětila jsem a šátrala v tašce po mobilu, ze kterého na mě blikalo: Máma. Co může chtít? Asi zapomněla koupit veku na chlebíčky, tak mi volá, abych se cestou stavila v krámě. Dělá to tak pravidelně. Máma je expert na zapomínání. Chystá se péct, ale chybí jí vajíčka nebo máslo, případně obojí. Už jsem si zvykla.

„Mami? Tak copak to bude dneska?“ smála jsem se ještě rozjařená po našem pečicím úspěchu. Z telefonu se však ozvalo jen těžké dýchání.

„Mami? Je ti něco?“ vylekala jsem se.

„Květuško,“ vydechla máma a rozplakala se.

„Co se stalo? Děsíš mě!“

„Babička…,“ rozvzlykala se štkavě. Zatrnulo mi. Srdce se mi rozbušilo.

„Co je s ní?“ otázala jsem se s nepříjemnou předtuchou.

„Babička… Už není.“

...............

Zemřela klidně. Večer ulehla do čistě povlečených peřin, přečetla si úryvek z bible, která jí nikdy nesměla chybět na nočním stolku, jistě se tak jako každý den před spaním pomodlila a usnula hlubokým spánkem. Ještě mi v kuchyni na stole nechala vzkaz. Jako by věděla, že tahle noc je pro ni v její chaloupce poslední, rozloučila se se mnou tím nejdojemnějším způsobem. Přitom včera vůbec nepůsobila unaveně. Ani by mě nenapadlo, že naše setkání je tím posledním.

Když mi máma sdělila nečekanou a tolik smutnou novinu, zůstala jsem ohromeně stát. „Co se stalo?“ ptala se mě kolegyně Irena.

Nebyla jsem schopná odpovědět, jen jsem koukala před sebe a před očima se mi promítl celý život s babičkou. Pak jsem musela jednat, řešit, organizovat, uvolnit se ze školy a vyrazit domů.

„Běž se s babičkou rozloučit,“ objal mě táta poté, co jsem se mu pověsila na krk a rozvzlykala se. Celou dobu jsem se držela, teď jsem si mohla dovolit ten luxus zhroutit se.

„Tati,“ plakala jsem mu do ramene.

„Holčičko moje,“ utěšoval mě.

Věděl, že nemá smysl víc mluvit. Slova byla zbytečná. Babička mi byla snad ještě bližší než rodiče, nejmilejší člověk.

„V květinářství mají pro babičku připravenou kytici růží. K svátku,“ štkala jsem. Jen mě hladil po zádech.

„Dneska jsme přeci měli slavit.“ Můj pláč sílil, nedokázala jsem se ovládat. Datum osmého prosince se mi nikdy nevymaže z paměti.

Máma seděla na židli vedle postele a držela babičku za ruku. Vrásčitá tvář působila vyrovnaně, spokojeně a v obrovských peřinách tak bezbranně. Při pohledu na dojemné loučení jsem se rozbrečela ještě víc. Janek babičce zapálil svíčku, posadil se mezi nás a obě nás uchopil kolem ramen. Táta se tiše postavil za nás a všichni jsme takhle tiše spočinuli a vzpomínali.

Důstojně jsme babičku vyprovodili do vozu pohřební služby a naposledy jí zamávali. Stáli jsme u dveří s rukama nad hlavou, zrovna tak jako vždycky stála babička, když nás vyprovázela na cestu domů. Prožila zde osmdesát pět spokojených let. Ta léta byla mnohdy příliš těžká, ale babiččina pozitivní povaha a vrozený talent na humor jí pomohly se přes těžkosti přenést s lehkostí.

Každý z nás se loučil po svém a po svém se s danou situací vypořádal. Zatímco ostatní odešli domů podpírajíc se vzájemně, já jsem potřebovala zůstat a spočinout. Sama. Nechali mě. Věděli, co tam na mě čeká. V kuchyni na stole mi babička zanechala vzkaz.

MOJE MILOVANÁ VNUČKO, SLYŠÍM ŠUMĚNÍ ANDĚLSKÝCH KŘÍDEL A CÍTÍM, ŽE SI PRO MĚ PŘICHÁZEJÍ. S LÁSKOU A KLIDNOU DUŠÍ ODCHÁZÍM NA ONEN SVĚT. PAMATUJ VŠAK, ŽE TADY BUDU VŽDYCKY S TEBOU, VŽDY PRO TEBE. AŽ SE VZPAMATUJEŠ, OTEVŘI MŮJ NOČNÍ STOLEK, KDE JSEM PRO TEBE ZANECHALA ODKAZ. VÍM, ŽE S NÍM NALOŽÍŠ TAK, JAK NEJLÉPE DOVEDEŠ.

Připadala jsem si jako malá holčička, se kterou si babička hrávala na stopaře. Na konci stopování na mě čekala odměna, většinou v podobě čokoládových penízků, medaile nebo nějaké právě upečené dobroty. Musela jsem se pousmát. Babička si ze mě snad dělá legraci i v den svého skonu.

V domě bylo tak nepřirozené, až mrtvolné ticho, jen stroj starých kukaček vteřinu po vteřině posouval ručičku. S mrazením v břiše jsem přistoupila k nočnímu stolku a s napětím ho otevřela. Přes slzy jsem téměř neviděla, přesto mě zrak nešálil. Ve stolku byl zabalený poklad cennější než veškerý majetek. Zásadně mi změnil život.

...............

Vrkú, vrkú, vrkú a ještě šestkrát vrkú. Ze zasnění mě vytrhlo odbíjení hodin. Kukačky mě dokázaly vždycky vylekat, přestože jsem si na ně mohla za třicet let svého života zvyknout. Nezvykla. Kukačky už hodně pamatují. Budily babičku coby malou holku, budily mámu a o letních prázdninách budívaly i mě, pravidelně v devět ráno. Teď odbily devět večer.

Opatrně jsem sejmula utěrku a odhalila ručně psanou cukrářskou KUCHAŘKU PRO MILOVANOU VNUČKU. Připadala jsem si jako ve snu. Jako by mi andělé přichystali dar. Zažili jste ten pocit, kdy se vám doma v místě, ve kterém znáte každý kout, objeví cosi, co jste tam nikdy neviděli, nečekali, něco velmi překvapivého? Tak to se stalo mně v chalupě mého dětství. Netušila jsem, že babička něco takového chystá. Musela si s kuchařkou dát mnoho práce. Nikdy se nezmínila, že něco píše, vše dělala potají.

Do kuchařky shromáždila 365 receptů na cukroví, moučníky a zákusky. Na každý den v roce jeden. U každého byl babiččin citát, vzkaz, případně neuměle nalepená fotka, výstřižek či ruční náčrt. Nechyběla ani babská rada, praktická vychytávka.

Moje milá vnučko, psala v úvodu. Vím, že pečení je tvůj dávný sen, který nás dvě spojoval. Vždy jsme pekly spolu, sama ses zatím nikdy neodvážila. Protože si nevěříš. Nevěříš si, že jsi opravdu dobrá.

Vím, na co babička naráží. Sama jsem skutečně nikdy neupekla nic, i když mě všichni chválili, že bych mohla péct na svatby. Ale v jejích slovech jsem četla i mezi řádky. Babička věděla, že moje sebevědomí velmi pokulhává, hlavně ve vztahu k mužům.

Proto si na tebe troufají muži s nevhodnými komentáři. Oni vycítí, že jsi nejistá. Měj se ráda, dělej, co máš ráda, a miluj život. Když si budeš sama se sebou jistá a spokojená, budou ve tvé přítomnosti spokojeni i ostatní. Muž si tě bude vážit, když si sebe budeš vážit i ty sama. A tak si sebe važ, ale nevaž se, zahoď váhu a užívej si života.

To mi říkávala už dávno, dnes však udeřila do přesně mířeného místa. Jako by se mi až s jejím odchodem všechno v hlavě seplo.

Každý den, moje milá vnučko, upeč jeden recept určený právě k tomu datu. Vzpomeň si na mě, jak jsme ho pekly spolu, pusť si k tomu naši oblíbenou muziku a pusť se do práce. Však víš, že fyzická práce pomáhá. Navíc za tebou budou vidět výsledky. A já budu u tebe, pokračovala jsem ve čtení jejího poselství.

Vybavila jsem si naši nejoblíbenější Rybovu vánoční mši, která u nás právě v době adventu hrála pořád dokola. Hned jsem vstala a zapnula tlačítko play na stařičkém kotoučovém magnetofonu. Věděla jsem, co bude následovat. Zapraskání, na které navázalo Hej mistře, vstaň bystře. Přeci jen už má aparát i pásek svá léta a je trochu opatlaný, jak jsme na něj šmatlaly s umaštěnými prsty.

Budou to nejsmutnější Vánoce. Bez babiččina cukroví. Copak na něj bude nálada? A chuť? Svátky bez babiččiny vánočky? Nalistovala jsem 20. prosince – VÁNOČKA. Právě v tento den jsme jich společně pekly sedm a rozdávaly je přátelům. Hezky ovázané červenou stuhou a mašlí.

Koukej se do ní pustit. Ne že ji letos vynecháš. Znám tě jako své boty a vím, že máš tendenci ji přeskočit. Tak to tedy ne. Slez z těch oken, stejně budou za chvíli zase špinavá, a s odvahou hezky z osmi pramenů. Však víš, jak jsem tě je učila plést.

Vedle toho jsem našla i vlastnoručně nakreslený postup. Babička věděla, jak se mi u toho motají ruce.

A rozinky nezapomeň přes noc namočit do rumu. Pravda, zapomněla jsem pokaždé.

Musela jsem se pousmát, skutečně mě babička měla přečtenou. Vrátila jsem se na začátek.

O každém pečení si piš deník, jako já píšu tyto záznamy. Napiš, jaké jsi měla pocity, co jsi vnímala a jak jsi vzpomínala. Pamatuj, že psaní je skvělá terapie. A až se za rok dostaneš na toto místo, vzpomeň si na mě dvojnásob. Udržuj troubu v provozu a v chalupě život.

Bylo devět večer a já jsem seděla nevěřícně nad knihou. Cloumaly mnou emoce i vyčerpání. Neměla jsem sebemenší chuť se zvednout, chtěla jsem jen sedět a spočinout. Kukačky mě však upozornily, že sedím už půl druhé hodiny, a tak nezbývalo než se vzchopit. Zítra nás čeká organizování pohřbu, obvolávání příbuzných, nemohu v tom rodiče nechat. Dnešní večer však patří jen mně a babičce. V tu chvíli jsem si uvědomila, že to, co držím v ruce, je skutečnost a babiččino opravdové přání. Já ji přeci nechci zklamat, a co jsem dosud vnímala jako sen, pouhou představu, je realita, kterou budu muset naplnit. Nejenže budu muset, ale chci.

Kromě toho, že jsem si pročítala list za listem s myšlenkou, že tuto knihu budu mít jako bibli, v níž si budu večer před spaním číst, ve mně s každou stránkou narůstalo rozhodnutí konat. Nikdy jsem babičku nezklamala a nezklamu ji ani teď. Vždy, když mi něco poradila, bylo to pro mě to nejlepší, a tak ani nyní nemám důvod pochybovat. Vstala jsem, otevřela lednici, vyndala máslo, vajíčka, jichž měla babička vždycky zásobu. Odvážila jsem mouku, cukr, ořechy.

Nejdříve ořechy opraž na pánvi, budou výraznější, četla jsem z babiččina rukopisu informaci, kterou jsem dobře znala. Recept jsem si pamatovala. Zatímco jsem vše nechávala rozehřát na pokojovou teplotu, četla jsem dál. Nemohla jsem se od jejího písma odpoutat.

Do těsta přidej trochu rumu, budou prvotřídní. Rum najdeš ve skříňce pod dřezem.

Tak v tom byl ten její fígl! Zpracovala jsem těsto a nechala ho na balkoně odpočívat. Tu hodinu jsem využila k dalšímu listování knihou.

A připrav si ingredience na zítra. Hned ráno zadělej těsto, ať večer můžeš péct, pokračovala babička ještě na straně určené pro dnešní den.

Otočila jsem list. Nadpis zněl: OBLOUČKY Z TVRDÝCH ŽLOUTKŮ. Moje nejoblíbenější. Je to takové linecké těsto, jen dovnitř místo syrových žloutků patří žloutky vařené, potírá se vajíčkem a sype se ořechy. Proto mám s přípravou začít dnes. Dám vařit dvě vajíčka.

Pak jsem rozpálila troubu a automaticky motala rohlíčky jeden jako druhý, jak mě to babička naučila. S každým dalším odcházelo napětí. Za chvíli se kuchyň rozvoněla oříšky a vanilkou. Stihla jsem to ještě do půlnoci, takže jsem slib splnila. Upekla jsem symbolicky jednu dávku, tři plechy. Napadlo mě, co s tím vším, jestliže budu péct denně? Kdo to bude jíst? O víkendu se nebojím, bratr rád všechno zkonzumuje. I na to zřejmě babička myslela. Jak jsem si všimla, do pracovních dnů zahrnovala spíše recepty trvanlivé, na víkendy tzv. měkké, tedy buchty, moučníky, dezerty. Měla do detailu promyšlené, aby se nic nezkazilo.

Mně bylo skutečně lépe. Četla jsem si, vzpomínala a přemýšlela, aniž bych si všimla, že talířek s upečenými rohlíčky kamsi zmizel. S úlevou a smířením totiž přišel hlad a já jsem od oběda nejedla.

JIŘINA

Slavil pětačtyřicetiny. Připravila mu velkolepou oslavu pro pětačtyřicet lidí, převážně podnikatelů, jeho klientů. Hráli si na velké přátele, ale za tím vším rádoby srdečným poklepáváním po rameni byl jen tvrdý byznys, pouhé pozlátko. Neměla je ráda, ale jako profesionální manželka se uměla vytáhnout. Oslavu spojili s vánočním večírkem. Největší událost roku. Pořádali ho každoročně, mezi obchodními partnery byl velmi oblíbený, ale letos získal punc ještě slavnostnější. Měl uzavřít velký zahraniční obchod, který ho posune v žebříčku movitých lidí hodně dopředu. Pro tyto účely vybudovali na pozemku u své vily luxusní altán se zimní zahradou. Reprezentativní prostory s mnoha květinami, keříky a stromky, v krbu u stěny plápolal oheň a uprostřed sálu pak příjemně šuměla fontánka s pitnou vodou, obrostlá břečťanem a fíkusem. Na rautovém stole, jenž se prohýbal pod vybranými lahůdkami, potom v další fontánce proudila horká belgická čokoláda.

Byla tu pro něj, připravená, oddaná, nádherná. Jako vždy. Bravurně se zhostila své role. Měla vytvořit ideální rodinnou atmosféru, zázemí a sexy podhoubí pro Karlovo obchodování. Tak jako pokaždé. Za ta léta se v daném prostředí naučila pohybovat, a tak vše zvládala s nadhledem. Soukromou, o poznání skromnější oslavu uspořádají za týden. Ačkoliv skromnější? Karel musí vždy ukazovat, že na to má, a chce stále každého okouzlovat svými penězi a úspěchy. Čím je starší, tím více. Však také má stále více co ukazovat. Dnes je zde však honorace.

Cítila se frustrovaná, ale uvědomovala si jasná pravidla jejich manželství a svou roli v něm. Má, o čem by se jiným nesnilo, dům s dvanácti pokoji, venkovním i vnitřním bazénem, posilovnou, třemi koupelnami a lásku svého života. Za cenu oběti vlastních snů a kariéry.

Poznali se před dvaceti lety. On, začínající podnikatel, ona, příležitostná modelka se slušně našlápnutou kariérou a budoucí psycholožka. Bylo jí dvacet a druhým rokem studovala psychologii.

„To snad nemyslíš vážně?!“ vystartovala na ni máma, když se zmínila o svém záměru vdát se a ukončit studia. Karel ji přesvědčil a ona zamilovaně plnila jeho vize.

„Já tě zajistím, budu tě nosit na rukou a ty se budeš jenom topit ve zlatě,“ usmíval se na ni láskyplně.

Věděla, že se to tak říká, ale zamilovanost byla silnější než rozum, navíc Karel brzy dal najevo, že svůj výrok myslí opravdově. Svůj slib dodržel.

„Tolik jsi tomu obětovala. Jen si vzpomeň, jak těžce ses na školu dostávala, takové možnosti máš před sebou. Jakou jsi měla radost,“ snažila se v ní máma probudit zájem.

Pro ni však to rozhodnutí bylo konečné. Se školou i šoubyznysem končí, vdá se a zaměří se na rodinný život.

„Jsi holka bláznivá,“ uzavřel otec veškerou komunikaci a otráveně otevřel noviny. Koncentrovat se na čtení však nedokázal. Vnímala, jak s ním cloumají emoce. Zklamala ho. Otcovo zklamání ji bolelo ze všeho nejvíc. Poprvé v životě se svým rodičům postavila. Ale nemohla jinak, srdce jí tak velelo. Jediný, kdo její rozhodnutí kvitoval, byla jejich patnáctiletá Eliška.

„Já ti tak závidím,“ podotkla zasněně večer, když si k ní lehla do postele. Dívaly se do stropu a plánovaly budoucnost. Tyhle společné chvíle milovala.

Nakonec rodiče přesvědčil sám Karel. Určitou dobu panovalo v jejich rodině napětí, ale Karel si nakonec svým šarmem získal i je. Uměl to, všem imponoval. A tak když s pugétem růží přišel oficiálně požádat o ruku, dostali požehnání. Svatba byla velkolepá, vše zaplatil Karlův otec, sám zkušený majitel prosperující realitní kanceláře. V začátcích je velmi podporoval a Karlovi prošlapával cestičku. Brzy se jeho role ujala sama. Pomohla mu rozjet podnikání, nejdříve jako bývalý hokejista obchodoval se sportovním zbožím a zařízením, postupně přidával další, luxusnější odvětví.

Záhy se narodili kluci, a tak se nenudila. Nikdy si nestěžovala, svého údělu se zhostila s radostí. Kamarádi odpadávali, považovali ji za povrchní. Netušili, že ani ona tohle blyštivé pozlátko nepreferuje. Ale Karel, ke kterému vzhlížela jako k božstvu, ano. Šla za ním. Místo, které dosud zastávali její kamarádi, převzali lidé, KTERÉ POTŘEBUJEME, jak je nazýval Karel. Pravé přátele neměl. Neuměl být přítel. Ale v byznysu se dokázal pohybovat. Dnes toho má ve svém portfoliu daleko víc, mimo jiné luxusní hodinky, zlato a diamanty. Horkou novinkou hodnou oslav byly investice do developerských projektů. Kontrakty uzavírá po celém světě a po ní již mnoho let chce jediné – být okouzlující. Denní režim začíná ranním plaváním v bazénu, následuje hodina s trenérem, kadeřník, kosmetika, nehty...

Zaplatili si kuchařku, hospodyni, o děti se starala chůva. Ona se měla věnovat jen sama sobě a tu a tam si s dětmi pohrát, případně je vzít na procházku. A večer reprezentovat.

„Ty se máš,“ záviděly jí bývalé kamarádky.

Nevysvětlovala, nestěžovala si, říkala si, že na to nemá právo. Stále častěji se jí však do hlavy vkrádaly negativní myšlenky, že jí to nestačí. Cítila se jako rozmazlené dítě, kterému nic není dobré, vždyť žije v luxusu. Podvědomě však vnímala, že se ocitla ve zlaté kleci. Peníze přibývaly, nároky se zvyšovaly a únava stoupala. Skutečná únava z blahobytu a z nutnosti držet krok. Nepřipouštěla si ani únavu ani fakt, že není šťastná. Vždyť má krásnou zdravou rodinu, milujícího manžela, je zajištěná… Přitom by si tak ráda oblékla tepláky a zalehla s knížkou a praženými buráky k romantickému filmu. Místo toho se musí obléci do elegantních šatů, celý den hladovět, aby neměla nafouklé břicho, a rozdávat úsměvy všemi směry. Tak jako dnes.

Ale vyplatilo se. Karlův večer dopadl na jedničku. Vše do detailu naplánovala, sama si koupila lesklé červené, nehorázně drahé šaty od návrháře, které decentně zvýrazňovaly její fantasticky udržovanou postavu. Rozpuštěné vlnité vlasy jí splývaly k lopatkám na holých zádech. Servírovala nejvybranější lahůdky, sama uzobla jen kousek okurky. Kvůli linii. Přitom se jí sbíhaly sliny. Ostatní se ládovali plněnými šneky, nadívaným krocanem, dobrotami, které před jejich zraky chystal šéfkuchař. Vyhlášený. Známý z televize. Proto zde byl přítomen a vystaven na odiv. Zákusky, dorty a cukroví má od paní Králové tady z obce. Vyhlášená poctivá cukrářka široko daleko. Stará milá paní, která má pro každého vlídné slovo. Je jedna z mála lidí, kteří ji tady tak nějak přijali.

Jen kávu si vzala na starost sama, jediná její vášeň, kterou dělala skutečně ráda a Karel ji toleroval. Kávové speciality. Velkoryse se uvolil dovolit jí tuto rozmařilost, jak říkal jejímu vzdělávání, a zaplatil jí baristický kurz. Přípravu kávy považuje za obřad a její servírování je jejím vzácným rituálem. Své umění vyšperkovala k dokonalosti a kávu kupuje ve vyhlášených pražírnách. Sní o tom podívat se přímo na kávové plantáže, třeba do Etiopie.

Takhle uvažovala, když sledovala Karla, stále stejně šaramantního jako před dvaceti lety, jak s přehledem proplouvá mezi svými partnery, každý mu poklepával na rameno. Byla na něj pyšná. I ona se zářivým úsměvem obcházela převážně mužské osazenstvo, připíjela si šampaňským s jahodami a nechala se otlapkávat kolem pasu od sexistických manažerů, kteří jí mlsně nahlíželi do plného výstřihu. Jen kvůli němu laškovala i s tím oslizlým páprdou s pěti zlatými prsteny. Myšlenkami však byla u chvíle, kdy zůstanou sami, on užasne nad zlatými hodinkami s diamantovými kamínky, které mu koupila. Nemohla se dočkat, až si ji „rozbalí“ ze šatů s hlubokým výstřihem nejen v dekoltu, ale i na zádech. Stále nemusí nosit podprsenku. Dieta, tvrdá dřina a drobné estetické zákroky jí dopomohly k nádhernému tělu, na kterém není znát ani dvojnásobné těhotenství. Ještě přečkat půlnoční ohňostroj.

KVĚTA

Jakési střílení mě probralo ze snění. Nechápavě jsem se rozhlížela, co narušuje zdejší idylu. Televize vypnutá. Vylekaně jsem přistoupila k oknu, za jehož skly v dáli zářil famózní ohňostroj. Dnes? Zřejmě zase PAN PODNIKATEL, jak mu tady všichni ve vsi říkají, pořádá přepychový večírek. Výsměch osudu, babičko, ohňostroj na tvou počest.

Babička ho neměla ráda. Jeho ženu, ke které se zdejší starousedlíci obraceli zády, však ano. Nikdy nedala na první dojem nebo pomluvy. Vždy si utvořila obrázek sama na základě svého úsudku a poznání.

„Ona není taková, jak se všichni domnívají,“ hájila ji. „I jejich kluci jsou fajn. Na to, v jakém prostředí vyrůstají, to nejsou žádní rozmazlení spratkové.“

Chodili k ní na Velikonoce a babička Jiřinu někdy vlákala na kávu. Její vyhlášené zákusky však nikdy neochutnala.

Proto tedy tolik luxusních aut kolem. Samý mercedes. Další palba mě zcela probudila. Myslela jsem, že soukromé ohňostroje jsou zakázané. Ale co se divím, ON si uměl vždy všechno zařídit. Nic, měla bych se zvednout a jet domů. Zbytek vanilkových rohlíčků jsem zabalila pro rodiče, očima jsem pohladila všechno, co tady babička měla ráda, a chtěla jsem zamířit k autu. Představa prosincového mrazu a zničující únava mě však nelákala. Nechtělo se mi plahočit se do Prahy. Navíc ráno mám přeci úkol… Teprve pak mi došlo, že se ráno musím postarat o slepice a kočky Lotrinku a Zubejdu. Zůstala jsem přes noc. A bylo mi jasné, že těch nocí zde strávím daleko víc.

JIŘINA

Bylo půl druhé ráno, když vyprovodili poslední hosty. Zářil štěstím, ale vnímala i jeho vyčerpání. Vzala ho za ruku a odvedla na pohovku ke krbu. Zhluboka se nadechl a vydechl. Teprve ve světle plápolajícího ohně zaznamenala jemné vrásky, které se v jeho tváři objevily až nyní. Pár šedivých vlasů mu snad ještě dodávalo na přitažlivosti. Byla pyšná, že tento muž, se kterým už dvacet let tvoří harmonický pár, patří právě jí. Nepřemýšlela, co by bylo, kdyby neodešla ze školy, zda by udržovala přátelství se svými spolužáky. Sama se rozhodla, sama si zvolila.

Choval se k ní velkoryse. Nechával jí volnou ruku nad výchovou synů i nad zařizováním domácnosti. Nekontroloval jí účty, naopak pravidelně ji zásoboval vysokými finančními částkami pro vlastní potřebu, drahými dary a květinami. Často byl mimo domov a tímto způsobem si ji vykupoval. Nežehrala. Brala, co jí život přinášel. Nepátrala, co kde dělá, žárlivost, jež se tam někde hluboko uvnitř usadila, si nepřipouštěla.

Zavřel oči a unaveně si opřel hlavu o opěradlo. Byl vyčerpaný a pobledlý. Začínají se projevovat léta, pomyslila si.

„Vydrž, broučku, ještě můj dárek,“ podala mu krabičku s hodinkami.

Balila ji sama. Vždy si dávala záležet, aby její dárky byly krásné už na první pohled. „To je škoda rozbalovat,“ říkali všichni, které obdarovávala.

Tentokrát však jen zamumlal díky a odložil ji, aniž by otevřel oči. Začínala mít strach, že s ním něco není v pořádku. Ale vášeň, radost a původní plán byly silnější, a tak mu rozepnula knoflík u krku a začala ho líbat. Jemně ji odstrčil.

„Jsem unavený.“

Zklamaně na něj pohlédla.

„Ale já mám pro tebe ještě jeden dárek,“ sdělila laškovně, aby v něm probudila touhu.

„Hm,“ dostalo se jí odpovědi. „Jaký?“

Jako každý rok, pomyslela si, ale nahlas odvětila: „No přeci sebe.“

Čekala, že jí něžně rozepne zip a jemně pohladí šíji tak jako pokaždé. Jejich rozbalovací rituál se stal tradicí. Za ta léta byli sehraní. V představách si vše plánovala dopředu. Pokaždé si pod šaty rafinovaně skryje překvapení. Jednou to byl pozitivní těhotenský test, podruhé poukázka na plavbu po moři, jindy sexy prádlo. Dnes mu chtěla dát samu sebe. Naprosto, zcela, oddaně. Tady, u fontány s belgickou čokoládou. Představovala si, jak jí pomaže tělo a užijí si báječný sex. Poprvé, kdy jsou chlapci z domu a oni se mohou vrátit na úplný začátek. Jsou svobodní, sami pro sebe, tak jako před dvaceti lety. Použila své ženské zbraně, líbala ho vášnivěji. Nereagoval. Odstrčil ji důrazněji.

„Stalo se něco?“ nechápavě na něj pohlédla. Na tuhle chvíli se těšila celý den.

„Gratuluji,“ šeptala mu vášnivě do ucha a olizovala mu přitom lalůček.

„Jiřino!“ takhle ji oslovoval, jen když šlo o něco vážného.

Zarazila se, ale nehodlala se vzdát. Hladila ho po těle, zabrousila pod sako, ucítila propocenou košili.

„Musíme si promluvit.“

...............

DĚKUJI! Jediné slovo s láskou vyřčené a něžný pohled do očí by stačily k tomu, aby ho nechala na pokoji. Zorganizovala největší den jeho života. Místo „díky“ však řekl: „Opouštím tě.“ Jen tak, jakoby nic. Jako by se nic nestalo. Ohromení ji paralyzovalo. Nedokázala se ani pohnout, nemohla informaci, kterou s lehkostí vypustil z úst, vůbec vstřebat. Ani se jí při tom nepodíval do očí.

„Prosím?“ myslela, že se přeslechla.

„Je konec.“

„S čím je konec? Co to má znamenat?“ stále nebyla schopná pobrat, co se jí snažil sdělit.

„S námi. Je. Konec,“ slabikoval pořád ještě se zavřenýma očima. Bál se na ni pohlédnout.

„Já,“ rozklepala se jí brada. Mírně se od něj odtáhla, aby mu lépe viděla do obličeje, „ti nerozumím.“

„Prostě odcházím.“

Odcházím? Teď, když investoval takové peníze do svého sídla? Kam odchází? Zvláštní, jak ji nakazil svým byznysem, že první, co ji napadne, jsou finance.

„Kam odcházíš?“ naháněl jí hrůzu. Zaplavila ji vlna zimnice, až se samovolně nahrbila a schoulila do sebe.

„Teda, špatně jsem se vyjádřil. Já zůstávám.“

„Nerozumím ti,“ vehnaly se jí slzy do očí. „Já ti vůbec nerozumím. Odcházíš, nebo zůstáváš? Co mi tím naznačuješ? Proboha mluv,“ chytila se jeho propocené košile.

„Ty odcházíš.“

Ani nebyl schopen vyslovit potupnou větu, že ji vyhazuje. Srab.

„Kam? A proč? Co se stalo?“ Byla k smrti vyděšená. Konečně se k ní otočil a podíval se jí do očí.

„Mezi námi je konec, Jiřino.“

„Ne, to ne,“ zašeptala. „To není pravda. Řekni, že to není pravda. Prosím.“

Nikdy ji ani na vteřinu nenapadlo, že by se to mohlo stát. Do jejich vztahu vložila naprosto vše. Investovala do něj přátele, kariéru, seberealizaci a částečně i rodinu, která se poté, co Karla blíže poznala, od nich stáhla do ústraní. Ne že by mezi nimi jiskřila nenávist, ale jistá propast, jež se postupem času prohlubovala. Rodiče ji spíše litovali. Vnímali, že štěstí pouze předstírá. Z milého mladíka, který dokázal každého okouzlit svým úsměvem, se stal tvrdý byznysmen, který šel přes mrtvoly. Ona to však nechtěla vidět.

„Proboha proč?“ dívala se mu upřeně do očí.

Sama ty své měla zalité slzami. Čekala, co se v nich objeví. Lítost, smutek… Ne. Byla to prázdnota, chlad, zbabělost.

„Co se stalo? Co se mezi námi stalo?“ snažila se zatřást jeho rameny.

„Nefunguje to.“

„Co nefunguje? Ničeho jsem si nevšimla. Co v našem manželství nefunguje?“

„Víš, těžko se mi to říká… Nestačíš.“

„Komu nestačím? Čemu nestačím?“

„Tyhle šaty… Jsou vhodné pro mladší. Neměla bys je nosit. Ztrácíš soudnost.“

Tak tohle pro ni byla snad ještě větší rána než samotný fakt, že se jejich vztah právě zhroutil.

„Přiznej si, že stárneš.“

Tohle si nezasloužila. Jak něco podobného mohl říct člověk jejímu srdci nejbližší?! O kterém si dosud myslela, že o něm ví naprosto všechno.

„Copak jsi nevnímala ty pohledy?“

Vnímala obdivné pohledy. Nebo že by to nebyl obdiv, ale výsměch? Náhle ji znejistil. Ale proč? Proč dnes?

„Ty… Ty někoho máš?“ špitla potichu, protože předchozí výrok považovala za ošklivou výmluvu a schovávání pravdy.

„Ano.“ Aspoň že nezakrývá.

„Tyyy, tyyy, tyyy, hajzle hnusnej,“ bušila mu do hrudi.

Najednou si uvědomila, že nemá naprosto nic. Nic. Nic. Kluci odešli na studia, zaplatili jim stipendium na prestižní škole v Austrálii. Vše, co jí patřilo, spojovala s tímto domem a hlavně s tímto mužem. Nemá absolutně NIC.

KVĚTA

Zdálo se mi o babičce, jak mě láskyplně ukládala ke spánku. Rozložila mi staré rozkládací křeslo, rozestlala peřiny v jemném povlečení s monogramem KK, Květoslava Králová. Babička byla jako královna, která laskavě vládne kuchyni a vůbec celé chalupě, v níž uměla vykouzlit teplo domova, úžasnou atmosféru, kterou dokázala stmelit celou rodinu, i kdyby byla kdovíjak rozhádaná. Připravila mi kakao, které jsem popíjela, zatímco mi četla pohádku. To vše završila ukolébavkou Princi můj maličký, spi. Milovala jsem tyhle chvíle, náš společný večerní rituál. Naši tradici jsme udržovaly až do mé puberty.

Vrkú, vrkú, vrkú. Probudily mě kukačky, čímž mě vrátily do reality. Zmateně jsem se rozhlédla. Mráz na oknech vytvořil krásné květy, které kontrastovaly se smutkem a chladem v chalupě. O oheň v kamnech se starala babička. Brala jsem to jako samozřejmost. Táta jí vždycky nanosil uhláky s topivem, nasekal dříví, při čemž jsem mu strašně ráda pomáhala, byť to byla práce spíše pro kluka. Milovala jsem všechno kolem chalupy, statku, zvířat i zahrady, zkrátka vše, co se týkalo babičky. Janek, ten se pokaždé raději zdejchnul s partou kamarádů.

Ztěžka jsem vstala, zachvěla se zimou a šla přiložit. Oblékla si starý vaťák po dědovi, který babička nosila na dvůr. Vypadal šíleně, ale nádherně hřál. Slepice už nedočkavě kdákaly, nasypala jsem jim zrní, dala čerstvou vodu. Jejich miska byla hluboce zmražená. Kočky se mi otíraly o nohy a vyžadovaly svoji konzervičku.

„Holky zlatý, omlouvám se vám, že jsem vás v noci nevzala dovnitř,“ povídala jsem si s nimi. Nevypadaly, že by mi něco vyčítaly. Ještě jim čouhala sláma z uší. Zřejmě nocovaly na půdě v seně, myslím, že jim bylo tepleji než mně. Přidřepla jsem k nim a hladila je, zatímco u misky spokojeně vrněly. „Tak jsme tady zůstaly samy,“ prozradila jsem jim smutnou novinu. Lotrinka na mě mňoukla a otřela se mi obličejem o lýtko, Zubejda jí byla záhy v patách.

„Nic, musím vás tady nechat, holčičky moje, práce volá. Ale já se vrátím, nebojte se.“

Ztěžka jsem vstala, trochu se upravila, oblékla si sukni, ve které jsem včera přijela, přičichla k halence. Chtělo by to ji přemáchnout. Zvažovala jsem, jestli se mám stavit doma, abych se převlékla do čistého, ale do Prahy je to patnáct kilometrů, ke mně další zajížďka, počítám, že budou kolony, času není nazbyt, a navíc se mi nechce absolutně nic, natož kodrcat se pro čistou halenku. Děti to holt budou muset vydržet. A kolegové taky, zamyslela jsem se, když jsem balila zbytek vanilkových rohlíčků původně určených pro rodiče.

Ve škole se na mě sesypali všichni včetně ředitelky.

„Kdybys potřebovala, vezmi si volno, nemám s tím problém,“ podotkla upřímně, když mi kondolovala.

To už se za ní tvořila řada těch, kteří mi nestihli potřást rukou včera. Věděli, co pro mě babička znamenala. I oni ji měli rádi. Nejednomu z nich upekla vánočku nebo narozeninový dort. A párkrát přijala i pozvání na náš vánoční večírek, pro nějž vždy připravila luxusní pohoštění.

„Bude nám chybět,“ pohladila mě Jarka jemně po tváři.

„Letos kašlem na juchajdu,“ poplácal mě David po rameni. Rád si vymýšlel nové názvy čehokoliv. A tak juchajda byla jeho slovy oslava. „Letos to rozpustíme,“ konstatoval smutně a dodal: „Je mi to líto.“

Zdeněk se ke mně dral už ode dveří. Okamžitě mě objal, až jsem sotva popadala dech.

„Pojď sem, ty moje maličká.“

I on rád věci přejmenovával a lidem dával přezdívky. S Davidem byli skvělá dvojka, kamarádi od chvíle, co se u nás ve škole poprvé potkali. Skvěle se doplňují. Mají podobný humor, ale fyzicky jsou naprosto odlišní. Zatímco Zdeněk má skoro dva metry, David horko těžko metr sedmdesát.

„A to mě doma natahují na skřipec,“ smál se pokaždé, když někdo reagoval na jeho malý vzrůst.

„Mirka ti vzkazuje, že na tebe moc myslí, kdybys potřebovala, přijede za tebou,“ pokračoval Zdeněk v kondolování.

„Jak krásně se uměla smát.“

„A s jakou chutí se do všeho zakousnout.“

„Vždycky uměla pohladit slovem,“ sypaly se na mě pravdivé chvalozpěvy mých báječných kolegů. Byla jsem dojatá.

„Nic nebudeme rušit, babička by to tak nechtěla,“ řekla jsem rozhodně, přičemž mi slzy tekly po tvářích.

Prozradila jsem jim, jaké překvapení mi babička připravila v podobě svého vzkazu, a podala jsem jim cukroví.

„To je teda třída,“ vydechla Marcelka.

„Páni, a jdeš do toho?“ ozvala se Tereza.

„Neblázni, jak to chceš zvládat?“ kroutila hlavou ředitelka.

„Náhodou to je báječný nápad. Naopak, musíš! To je jasná věc,“ řekl Zdeněk a zakousl se do rohlíčku. Možná si chtěl pojistit dodávku cukroví. „Mimochodem, jsou luxusní.“

Bylo mi mezi nimi dobře. Jsme fajn parta. I mezi dětmi jsem alespoň na chvíli přišla na jiné myšlenky. Rozptýlily mě a nedaly mi možnost topit se ve vzpomínkách.

JIŘINA

Probudila se oteklá, rozlámaná, promrzlá, oblečená stále v červených šatech. Zmateně se rozhlížela kolem sebe, než se dovtípila, že usnula u vyhasínajícího krbu. Šaty se jí po bezesné noci nepříjemně zařezávaly do kůže. Zimomřivě se schoulila, když si uvědomila, že ji tady nechal a odešel. Kolik může být hodin? Pohlédla na levé zápěstí s drobnými rubínovými hodinkami. Zabolelo ji u srdce. Půl deváté. Za půl hodiny jí začíná trénink. Chtěla se pohnout, ale končetiny stále obuté do střevíců na jehlových podpatcích zvýrazňujících její dlouhé štíhlé nohy, ji brněly. Hlava třeštila. Opřela si ji o opěradlo a zhluboka vydechla. Naplno ji dostihlo, že včerejší incident není sen, ale bolestná realita.

Za sebou bolest, před sebou prázdno. Nevěděla, co dál. Mísily se v ní všechny emoce a strachy. Tolik si potřebovala s někým popovídat, ale dolehla na ni skutečnost, že nemá nikoho tak blízkého, s kým by se mohla o svůj žal podělit. Všechno vždy sdílela s Karlem. Přestože v tomhle velkém domě strávila mnoho času sama, nikdy se necítila osamocena. Karel tu byl pro ni, i když třeba mnoho kilometrů daleko na služební cestě. Dnes je možná vedle v ložnici, přitom tak vzdálený. Uvažovala, kde může být. Odešel v noci normálně spát? Po tom všem, co jí řekl? Na nic si nevzpomíná, nic si nepamatuje. Teď ráno už jistě vede poradu se svými „otroky“, jak vždy se smíchem nazýval své podřízené, bez kterých by ovšem nebyl tam, kde je. Uvědomuje si to vůbec?

Musí někomu zavolat. Ale komu? Lidi jí buď záviděli, pomlouvali jako zlatokopku nebo v tom lepším případě pouze nechápali. Jako máma. Neměla sílu poslouchat, že jí to říkali. Ví, že jí rodina nikdy nepřála nic špatného a nakonec respektovala její rozhodnutí, přestože s ním důrazně nesouhlasila. Ale při sebemenším povzdechu jí neopomněli připomenout onu památnou větu: Máš, cos chtěla. Jen ona sama však skutečně věděla. O to větší hořkost cítila. A odvykla si stěžovat.

„Auuuu,“ vykřikla bolestný vzlyk do polštáře. „Ne ne ne,“ křičela obličejem zavrtaná v pohovce a bušila přitom do opěradla. Během jediné vteřiny, lusknutím prstu přišla o všechno. V tu chvíli mu snad přála i smrt. Styděla se za své myšlenky, ale kdyby zemřel, bylo by to vlastně jednodušší. Teď musela s hořkostí v srdci pohřbít dvacet let života, do kterého investovala naprosto vše. Bez jediného člověka, který by ji politoval. Kdyby Karel zemřel, dostalo by se jí lítosti. I tohle je jakási smrt, ale nelítostná. Přející. Jeho nenávist a chlad jsou horší než opravdové úmrtí. Kdyby tragicky zemřel, vzpomínala by na něj v dobrém. Nemá jedinou špatnou vzpomínku na společně prožitá léta.

Ačkoliv skutečně? Žádnou? Nebo je přehlížela?! Najednou se jí před očima vznášely momenty, které si nepřipouštěla, nechtěla je vidět. Stále častější cesty do zahraničí vykoupené drahými dárky přisuzovala úspěchům v práci a rozvíjející se firmě. Ale že ji dříve bral s sebou a nyní jejich společných výletů rapidně ubývalo?

„To se nehodí,“ odbýval ji.

Nechtěla znát pravou příčinu. Pouze poslušně poslechla a dodržovala daný denní režim, který stereotypně plynul den za dnem. Stále v něm viděla sympaťáka, se kterým se kdysi procházela po břehu řeky. Stydlivý mladík se ruku v ruce se zvyšujícími se úspěchy nenápadně proměňoval ve zdravě sebejistého, vychovaného, postupně však stále arogantnějšího muže. Pomalinku, nenápadně… Tu a tam ji někdo z rádoby přátel upozornil, ale ona si jejich závistivé poznámky nepřipouštěla. Teď jednou ranou procitla. Jak je možné, že přehlížela veškeré indicie? Jak mohla být tak naivní? Nebo byla tolik zaujatá sama sebou? Udusila v sobě všechny sebelítosti, které se v ní rodily?

Honila se, aby s Karlem držela krok. Což je pro normálního smrtelníka nadlidský výkon. A nyní, když podle něj začíná pokulhávat, ji odkopne? Je unavená vším tím luxusním životem. Vzpomněla si, jak se zachoval, když měla zápal plic. Potřebovala ho vedle sebe. Přestěhoval ji stranou, aby se nenakazil, zaplatil jí ošetřovatelku a odjel do Německa. Bez slůvka citu. Na něžnosti si nikdy nepotrpěl. Vlastně ano, do chvíle, než oslavil první podnikatelské úspěchy. Nevnímala to. Realizovala se v dětech. Kluci, jednovaječná dvojčata, se jim opravdu povedli. Karel a Jiří. Pojmenovali je po sobě. Vnitřně se bála, aby z nich nevyrostli rozmazlení floutci, zbohatlíci. Ale jsou to úspěšní mladí muži s jasnou vizí do budoucna. Dělají jí radost. Bohužel i oni nesou cejch rozmazlených fracků, kterým tatíček prošlape cestičku.

Musí se zvednout, avšak hlava jí třeští. Ačkoliv co musí? Nic nemusí. Nemá žádnou vizi, nemá dnešní den. Za půl hodiny tady bude trenér, vzpomněla si. A proč by měla dělat to nenáviděné cvičení? Vždyť jí nikdy nepřinášelo velkou radost. Cvičila, aby byl Karel spokojen. A tak dnes po mnoha letech poprvé vynechá. Navíc v tomto stavu se před Leošem nemůže ukázat. Ale hovořit s ním nechtěla. Poznal by na jejím hlase, že ho balamutí, a tak jen napsala: ODVOLAVAM TRENINK, JSEM PO VCEREJSKU GROGY.

Obratem přišla odpověď: TO MUSELA BYT PARADNI OSLAVA, KDYZ TY VYNECHAS :-)))

To tedy byla.

...............

„Hajzl jeden! Oškubej ho. Pořádně ho oškubej,“ rozčilovala se Eliška do telefonu. Sestra je jediný člověk, se kterým je schopná své potíže řešit. Ona je rozená psycholožka. Celý život se pohybovala v gastronomii a zákazníka dovedla odhadnout, sotva vešel do dveří.

„Peníze jsou teď to poslední, co mě zajímá,“ zašeptala.

„Ale to by tě mělo zajímat,“ téměř vykřikla Eliška. „Nikdy jsem mu nevěřila,“ řekla o poznání mírněji, zato velmi důrazně. „Co ho znám, vždycky měl všechno do detailu připravené, naplánované a skvěle načasované. I tuhle akci si musel důkladně promyslet.“

„Kdyby tady aspoň byli kluci…,“ povzdychla.

„Ale o to mu šlo, to je jasná věc, vodlifrovat je pryč, aby měl volné pole působnosti a nemusel se s nimi konfrontovat, to je jasný jak facka,“ probudila se v Elišce „gastro psycholožka“, toho času na rodičovské dovolené.

„Možná je to tak lepší,“ utřela si nos a pohlédla na sebe do zrcadla.

Dlouze se zkoumala. Skutečně odhalila jemné vrásky kolem očí a rtů. Jak je možné, že je dosud neviděla? Nebo se tam objevily až nyní, během jediné noci, šokem z nenadálé situace?

„Asi ano. A víš, kvůli komu tě hází přes palubu?“

„Netuším. Ani to nechci vědět. Teda strašně chci.“

„Kam půjdeš? Nemůže tě přeci jen tak vyhodit, vždyť existuje nějaké společné jmění manželů, ne?“

„Já vím. O to se nebojím, sama se divím, že se chce rozvádět a přijít tak o polovinu majetku. Ačkoliv, potom co mi udělal, kdo ví, jestli na mě i v tomto ohledu neušije boudu.“

„Nesejčkuj, sbal se a přijeď ke mně, ať tam nejsi sama.“

Zvažovala, že sestru poslechne. Malé neteřinky, dvouletá Kristýnka a pětiletá Stáňa, ji zajisté rozptýlí. Tady se cítila zcela ztracená. Ale nemůže. Musí si s Karlem promluvit.

KVĚTA

Když jsem přijížděla k chalupě, z komínu se kouřilo. Uvnitř čekal táta a prohlížel si parte. Sepisoval adresy, komu je rozešleme. Bylo příjemné vrátit se do vyhřátého domu. Podal mi parte a já jsem mu podala babiččin odkaz. I on byl evidentně dojatý. Oba jsme se ponořili do čtení, oba jsme měli slzy v očích.

„Naše drahá, milovaná… Buď vůle tvá,“ zalily se mi oči slzami při pohledu na smuteční oznámení.

„Měla originální nápady a smysl pro humor,“ vzhlédl na mě od kuchařky s dojatým výrazem ve tváři.

Přikývla jsem a pousmála se při vzpomínce na její rošťácké kousky, kdy místo rozinek zapekla do bábovky knoflíky. Bylo to na apríla. Nebo schovala štrúdl do koše s čistým prádlem a nechala nás pátrat po čichu. Co na tom, že pak musela znovu prát? Radost v našich očích, když jsme ho s bratrem objevili, pro ni byla důležitější. Janek ho ani nerozkrájel, normálně vzal do ruky celou šišku a ukusoval přímo z plechu. Tenhle zlozvyk mu zůstal dodnes. Nakonec jsme se poprali, aby na mě vůbec něco zbylo. Zbylo, dvě ohlodané patky.

„Ale tati, tohle od babičky nebyl vtip, myslela to vážně.“

Tázavě se na mě podíval. Viděla jsem, že přemýšlí. U babičky člověk opravdu nikdy nevěděl, jestli si z něj neutahuje.

„Myslíš?“ poškrábal se po tváři.

Ráno se neoholil, což v jeho případě nebývá zvykem. Vždy si dává záležet, aby působil upraveně.

„A jak ses rozhodla?“

„Co myslíš?“ pousmála jsem se.

„Tak hodně štěstí,“ s úsměvem mě poplácal po zádech. Znal mě dokonale.

...............

S tátou jsme si rozdělili, kdo kam půjde roznést parte. Seznam byl dlouhý a stále jsme připisovali další jména. Babičku zde všichni měli rádi. Já obejdu starousedlíky, táta zajde do vilové čtvrti. Sice to nebývá oblíbená trasa našich procházek, ale i tam měla babička dost zákazníků, pro které pekla. Nikdy nerozlišovala, komu ano a komu ne. Máma zatím z domu obvolává vzdálenější příbuzenstvo a Janek ještě zařizuje nějaké věci kolem pohřbu. Nechce se mi moc hovořit s lidmi, a tak jim obálku s černým proužkem jen vhodím do schránky, uvažovala jsem. Ale na paní Hanouskovou musím zazvonit, objednala si vánoční cukroví, tak aby s ním nepočítala.

„Květuško, podívej se, co jsem našel,“ vytrhl mě táta z úvah.

Ukazoval mi seznam lidí, komu ještě babička přislíbila napéct na svátky, a rozepsané druhy vánočního pečiva.

„Bylo to v šuplíku u dokladů.“

„A jejda,“ vzmohla jsem se na pouhé povzdechnutí.

Zrada, tohle jsem nečekala. Na seznamu bylo dalších asi osm lidí. Tátu jsem vyslala do terénu a sama nejdříve obtelefonovala objednávky.

„To je mi moc líto,“ rozbrečela se mi do telefonu stará paní Hanousková, se kterou jsem se nakonec rozhodla konfrontovat po telefonu a obálku jí pak již dát jen do schránky. Vím, že ona to ponese nejhůře a zaručeně by mě rozbrečela. Rády s babičkou sedávaly na staré návsi pod lípou. Tu lavičku pamatuji ještě z dětství.

„Její perníčky rozdávaly vnučky na školní besídce,“ povzdychla si paní Almerová.

„A my ženské jsme jí tak rády chodily pomáhat. Daly jsme si rumíček a patlaly, co ona tak bravurně přichystala. Sice jsme se jí spíš motaly a překážely, ale bylo to nezapomenutelné a patřilo to ke koloritu adventního období,“ ozval se ze sluchátka hlas paní Stránské, další pravidelné klientky.

„A co bude s naším cukrovím?“ vyptávala se mě paní Toužimská mezi vzlyky. „Tak se do toho pustíte vy?“

„No to vůbec,“ vyhrkla jsem bez přemýšlení.

„A proč? Vždycky vás chválila, jak jste šikovná a že ji brzy nahradíte.“

Přidávaly se další a další, všechny do jedné opakovaly totéž, že přijdou na pohřeb zavzpomínat.

„Její pracinky a rumíček! Bez jejího dýchánku nebudou Vánoce!“ ulevila si paní Alžběta. Její příjmení ani neznám, nikdo ji jinak neoslovoval. A já jsem se po všech těch telefonátech impulzivně rozhodla: „Víte co? Dýchánek svolejte. Po pohřbu uděláme společné pečení, ten svařák si taky uvaříme a budeme na babičku vzpomínat!“

Paní Alžběta evidentně ožila a organizaci vzala do svých rukou. Já mám jen určit termín, kdy mají přijít, o suroviny se postarají. Tohle rozhodnutí mi do žil vlilo novou krev a já jsem měla sílu vyrazit ven. Zvažovala jsem, na které straně obce začnu. Asi u podnikatelové. Váhala jsem, jestli i jí předat smuteční oznámení, ale znaly se a babička o ní tu a tam hezky mluvila. Prý není taková, jak se o ní povídá. Dokonce jí snad i každý rok pekla na ty vánoční oslavy. Ale nejsem si jistá. Tak vzhůru do světa, ať stihnu ještě upéct ty obloučky z tvrdých žloutků.

OBLOUČKY Z TVRDÝCH ŽLOUTKŮ

12 dkg másla, 2 vařené žloutky, 1 vejce, 16 dkg cukru
a hladké mouky, co se zaválí

Vajíčka si uvař den předem, aby dobře vychladla. Žloutky nastrouhej do másla (bílky můžeš sníst jako pokaždé, když mi je kradeš pod rukama). Ze všech surovin zpracuj těsto. Té mouky přidávej, aby se to dalo dobře rozválet. Já vím, že teď asi kroutíš hlavou, tak abych ti to zjednodušila, je to přibližně stejné množství jako cukru.

Těsto nech aspoň hodinu v chladu, ale čím déle, tím líp. Potom ho rozválej do obdélníčku silného na stéblo trávy. Nemusíš to měřit přesně. Už tě vidím, jak běžíš trhat trávu. Těsto potři žloutkem (tentokrát syrovým rozšlehaným s kapičkou vody) a posypej sekanými nebo strouhanými ořechy. Nakrájej na proužky a opatrně přendávej na obrácenou formu srnčího hřbetu. (Musíš ji vytřít máslem a vysypat hrubou moukou.)

Víš, kde mám srnčí hřbet? Ve spíži vedle formy na dort a na bábovku. Jsou tam dokonce dva. Troubu si předehřej na 160 stupňů a peč, dokud tyčinky, respektive teď už obloučky, nezezlátnou. Stačí pár minutek. Nakonec je opatrně sejmi z formy. Víš, jak krásně obloučky ozdobí vánoční talíř svým nezvyklým tvarem. Udělej je ze dvou dávek, ať máš svého nejoblíbenějšího cukroví dostatek.

JIŘINA

Probudil ji hlasitý smích. Pohlédla na budík u své postele. Devět hodin. Ráno nebo večer? Posadila se, hlava jí třeštila a prázdný žaludek se ozýval. Karel. S někým se baví a směje se. Zvedl se jí žaludek a měla dojem, že bude zvracet.

Karel se objevil ve dveřích s provinilým, ale neoblomným výrazem ve tváři. Přisedl k ní. Poplácal ji po rameni. Mlčel. Nedokázala pochopit, jak člověk, který s obchodními partnery jedná natolik diplomaticky, že mu každý zobe z ruky, je schopen tak necitlivě udeřit vlastní ženu. Rychle se posadila. Měla pocit, že je zde nevítaný vetřelec. Nic jí tady nepatří. Věděla, že je to nesmysl, ale ten pocit, že byla vždy jen vydržovaná panička, která do domu nevnesla jedinou korunu, ji ničil. Cítila se jako nahé, bezbranné miminko.

„Nenechám tě na holičkách,“ podotkl Karel. „Koupím ti byt, kde budeš chtít. Zvolíš si, co ti bude vyhovovat. Tady můžeš být, jak dlouho chceš.“

Jak velkorysé. „Chtěla bych být u tebe,“ pomyslela si, ale zřejmě to pronesla nahlas.

Karel ztuhl. „Nevyhazuju tě, místa je tu dost, ale nevím, zda je to vhodné.“

Z haly se ozvalo zakašlání. To nemyslí vážně. Ještě včera ráno ani stopy po sebemenším problému a dnes si sem přivede mou náhradnici? Hnus. Mísila se v ní bolest, láska a nenávist.

„Jasně, a ještě s vámi budu trávit Vánoce, ne?“ opět ji píchlo u srdce. Kluci zůstanou v Austrálii a ona bude sama. Má pocit, že musí utéct. Za dveřmi je milenka, jistě krásná, elegantní, zatímco ona vypadá jako troska. Takhle ji Karel nikdy nespatřil. I když měla ten zápal plic, snažila se alespoň namalovat. Copak zde může opravdu žít, byť jen pár měsíců, týdnů, nebo pouhých dnů? Má to snad být výsměch? Vždyť tady na ni všechno padá. Nejraději by vše zaspala a probudila se za rok, za dva, nikdy…

„Dostaneš velmi slušné odškodné.“

„Proboha, to opravdu všechno přepočítáváš na peníze? I naše manželství?“

„Promiň.“

„Kde? Kde se stala chyba? No tak, řekni, co jsem udělala špatně? Jen to, že jsem zestárla?“

„Jiřino.“

„Vyměnils mě jako staré prošlapané bačkory.“ Cítila se tak pošpiněná, pošlapaná. „Na oslavě jsi mě doslova zneužil.“ Sebevědomí, které ještě včera vzkvétalo, bylo dnes zakopáno hluboko pod zem. „Kdo to je?“

Vylekaně na ni pohlédl. „Kdo?“

„Ještě se ptej,“ kývla bradou ke dveřím a v tu ránu se jí hlava sevřela do kleští. „Ta, za kterou jsi mě vyměnil! Přišel jsi nás seznámit?“ vyštěkla na něj.

„To není podstatné.“

„To teda je sakra podstatné!“

„Naše architektka Lucie.“

„Lucie? Ta Lucie?“ dívala se na něj konsternovaně.

„Ano, ta Lucie,“ stydlivě sklonil hlavu. Vybavilo se jí, jak arogantně hovoří o jakési naivní, hysterické dívčině, která právě dodělala vysokou školu. Nedalo jí to, zvědavost ji přemohla, zahodila veškeré zábrany a šla se na tu krasotinku podívat. Mlčky vykročil za ní.

„Dobrý den,“ špitla Lucie, celá rudá studem, a vstala z křesla. V ruce třímala mobilní telefon.

Nebyla schopná slova. Viděla samu sebe před dvaceti lety. Věrná kopie. Jako obrázek. Dlouhé, vlnité blond vlasy po lopatky, útlá vysoká postava, modré oči obkreslovaly dlouhé řasy, kterými roztomile mrkala. Ústa do srdíčka a stydlivý pohled.

„Mládí vpřed,“ plivla Karlovi do obličeje.

Mlčel. Jen si otřel tvář. Uvědomila si, že Lucie má kromě mládí oproti ní ještě jeden bonus navíc. Je to architektka. Vysokoškolačka.

„Tak architektka! Já pitomá kvůli tobě vzdala kariéru, vzdělání, všechno. Co sis od toho sliboval?! Věděl jsi, že mě tím budeš držet v šachu, v kleci,“ vzpomněla si na všechny jeho řeči o tom, jaký je nesmysl, aby studovala. Slepě ho následovala, ochotně mu naslouchala. Stoprocentně mu věřila. Jak naivní. Nadechl se: „Jiřino.“

„Mlč. Ty mlč!“ řekla s důrazem na každou slabiku. Víc ji pošlapat nemohl.

...............

Ani druhá noc jí nepřinesla úlevu. Cítila se snad ještě hůř. Včera ke spánku pomohlo víno, které popíjeli na oslavě. Není zvyklá pít, vždy se snažila mít vše pod kontrolou a být v kondici kvůli ranní dávce cvičení. S kocovinou by velkých výkonů nedosáhla. A ona potřebovala překonávat samu sebe. Čím déle žila s Karlem, tím více energie vydávala při sportu. Dělalo jí to dobře, uvolnila se. Včerejších pár sklenek navíc udělalo své.

Dnes zalehla do postele s čistou hlavou, tedy alespoň co se alkoholového opojení týče, o to hůře se jí usínalo. Hodinu a půl se převracela v posteli a přemítala o minulosti, současnosti i budoucnosti. Ustlala si v pokoji pro hosty. Vědomí, že v její ložnici se právě zřejmě oddávají radovánkám ONI, ji jen bodalo. Nedokázala pochopit, jak ohavně se může člověk zachovat. Nakonec se zvedla a došla si do lékárničky pro prášek na spaní. Užívala je jen ve výjimečných případech, dnes si vzala hned dva a po dvaceti minutách upadla do tvrdého, bezesného spánku.

Zaspala i Karlův odchod do práce. Pracuje, nebo to alespoň tvrdí, i v sobotu. Neslyšela vůbec nic. Naštěstí. Usnula opravdu tvrdě a probudila se překvapivě odpočatá. Dokonce se i pousmála, než si však uvědomila realitu. Zaposlouchala se, zda uslyší nějaké zvuky. Třeba krasotinku. Kolik je hodin? Pohlédla na hodinky s rubíny a znovu ji píchlo u srdce. Jedenáct pryč. Jindy touhle dobou měla za sebou hodinu v bazénu i trénink v posilovně, ať byl všední den nebo víkend. Teď už dva dny nic nedělala. Cítila se sama sebou znechucená. Byla však příliš unavená na to, aby se šla intenzivněji hýbat. Přemýšlela, kdy naposledy vynechala cvičení. Ani na Vánoce, ani když prodělala virózu, ani v těhotenství, zastavil ji jen porod a již zmíněný zápal plic. Dokázala být na sebe velice tvrdá.

Nakonec vstala, přehodila si přes sebe hedvábný župánek, aby došla do schránky pro poštu a noviny. Když procházela kolem zrcadla, znechuceně se od skla odklonila. V denním tisku ji upoutala fotografie vánočního cukroví s velkým titulkem: LETOS ZASE PODRAŽÍ. Znovu ji dloublo u srdce. Nedovedla si představit, jak překoná svátky. Na nějaké cukroví ani pomyšlení. Stejně ho nikdy ani neochutnala, přestože to od paní Králové vypadalo a jistě chutnalo báječně.

Ze schránky však ještě vypadla obálka s černým proužkem. Vylekala se. Rychle ji otevřela a vytáhla smuteční oznámení. Oči jí padly na jméno KVĚTOSLAVA KRÁLOVÁ. Naše drahá maminka, babička, teta a dobrá kamarádka nás náhle opustila ve věku 85 let. To je mi líto, pomyslela si. Jako by zafungovala telepatie, zrovna teď na ni vzpomínám. Ona je, vlastně byla jediný člověk tady v okolí, který se ke mně kdy choval hezky. Ona jediná se ke mně neotáčela zády, pomyslela si smutně. Tolik let bych jí tedy nehádala. Bude mi chybět, uvědomila si. Kolikrát se jí svěřovala. Sama se divila, jak lehce z ní vytáhla všechny bolístky a jak rychle prokoukla její veselou masku spokojeného rodinného života v blahobytu. Ona jediná poznala, že není skutečně šťastná. Vždyť i sama sobě nalhávala, že to tak není.

„Děvenko, vás něco trápí,“ pohladila ji tato moudrá žena po ruce. „Nabídněte si aspoň kousek štrúdlu, hned se vám zlepší nálada,“ nabádala ji. Pokaždé odmítla. Zatímco její hosté vždy pěli chválu na vytříbené moučníky, ona nikdy nevzala do úst jediný kousek. Bojovala sama se sebou, ale vždy zvítězila. Byla pyšná, že se na rozdíl od jiných dokáže ovládat. Vždyť já mám její tácy, ve kterých mi přinesla zákusky na oslavu, vzpomněla si. Musí je vrátit. To počká. Otřásla se chladem a vrátila se do postele. Zavrtala se do peřin. Zaspat další den a oddálit tak řešení problémů.

...............

Večer se vzchopila, i když ji bolelo celé tělo a do mrazu se jí vůbec nechtělo. Ale cítila zodpovědnost, a tak popadla kabát, skleněné broušené podnosy a vyrazila do zimy. V chalupě se svítilo a z komína se kouřilo jako vždy. Jako by se nic nestalo, jako by se nic nezměnilo. Působilo to na ni uklidňujícím dojmem. Přitom právě ztratila nejbližšího člověka zde v obci. Když tak vzpomínala na paní Královou, uvědomila si, že se jí svěřovala víc než vlastní mámě. Bylo jí z toho smutno.

Prokřehlýma rukama dvakrát, jak byla zvyklá, zazvonila na kovový zvon, jenž byl zavěšen na zápraží. Zapomněla si rukavice, šálu i čepici, tváře ji pálily od mrazu. Přešlapovala na místě a naslouchala, zda uslyší kroky. Ozvalo se jemné bouchnutí a v zámku zacinkaly klíče. Dveře se otevřely a za nimi se objevila asi třicetiletá plnoštíhlá žena v zástěře, kterou nosívala paní Králová, vlasy stažené do culíku, ruce od těsta. Zřejmě vnučka, o které stará paní často hovořila, na ni udiveně pohlédla. Pravděpodobně ji vyrušila od pečení. Říkávala jí, jak je šikovná a že ji brzy v kuchyni zastoupí. Cítila se trapně, že přišla nevhod. Bylo asi dost hodin, ale už dva dny sotva vnímala čas.

„Dobrý večer,“ pozdravila přátelsky a dveře otevřela téměř dokořán.

„Dobrý den,“ odvětila. „Promiňte, že ruším, jsem Jiřina Štefánková a přinesla jsem vám tácy, které mi paní Králová zapůjčila na oslavu. Napekla nám na ni zákusky,“ vysvětlila mladé ženě a podala jí tácy, jež dosud třímala na prsou.

„To je v pořádku,“ řekla laskavě žena v culíku a odebrala jí zátěž, která se jí docela pronesla. Viděla v ní rysy staré paní Králové. Tvar očí, kulatou tvář i laskavý hlas.

„Je mi líto, co se stalo,“ řekla poté, co se zhluboka nadechla. Myslela to upřímně.

„Děkuji. Nečekali jsme to,“ odvětila laskavě vnučka se smutkem v hlase.

Chvíli tam tak postávaly a dívaly se jedna druhé do očí, než se opět zhluboka nadechla. „Víte, ona byla jediná, ke komu jsem tady měla blízko. Jediná, kdo mě přijal,“ objevily se jí v očích slzy.

Žena v culíku na ni něžně pohlédla. „Nechcete jít dál?“

KVĚTA

„Nechcete jít dál?“ pozvala jsem Jiřinu Štefánkovou, aby se trochu zahřála. Právě jsem vyndala z trouby další várku Masarykových koláčků, když jsem zaslechla zacinkání zvonku. Kdo by to mohl být v tuhle hodinu? Zřejmě někdo jde kondolovat, uvažovala jsem. Otřela jsem si ruce do zástěry a šla otevřít. Naskytl se mi nečekaný obraz. Přede dveřmi hubená žena s drobným obličejem a šedými kruhy pod očima, popelavá pleť se jí mísila s mrazivou červení ve tváři. Byla zachumlaná v šedém dlouhém kabátě. Neměla šálu ani rukavice. Klepala se zimou, však bylo venku hluboko pod nulou. V první chvíli jsem si pomyslela, že je to bezdomovkyně, která se tady tu a tam potuluje, než jsem v ní poznala rysy podnikatelové. Neznaly jsme se, ale od vidění jsem věděla, o koho jde. Vždycky byla nepřehlédnutelná, krásná, elegantní, rozzářená. Dneska přede mnou stála troska. V promrzlých rukou držela babiččiny podnosy. Poznala jsem je okamžitě.

„Dobrý večer,“ pozdravila jsem ji překvapeně.

„Je mi to líto,“ podávala mi je. „Já… Měli jsme oslavu,“ soukala ze sebe překotně. Vybavuji si, že ještě něco říkala o kondolenci, kterou nestačila koupit. Poděkovala jsem jí, ale zdálo se, že má ještě něco na srdci. Vyčkávala jsem, co mi chce sdělit. „Víte…. Ona….,“ hovořila přerývavě a co si vzpomínám, dodala něco jako: „Byla jediný člověk, který mě tady přijal.“ Pak se jí v očích objevily slzy a já jsem měla taky na krajíčku. Obě jsme se třásly zimou i dojetím, navíc tahle žena potřebovala postavit na nohy. A mně kapka rumu taky udělá dobře. A tak jsem ji vtáhla dovnitř a dala vařit vodu na grog.

MASARYKOVO CUKROVÍ

300 g hladké mouky

100 g moučkového cukru

200 g másla

1 žloutek

150 g ořechů

3 lžíce kvalitního kakaa

Ořechy na dvě hodiny namoč do studené vody. Někdo peče z lískových, někdo z vlašských. Zkoušela jsem obojí a obojí je dobré. Tak si vyber. Pak je osuš a nasekej nahrubo. Tedy pouze ty vlašské, lískové nech vcelku. Přidej ostatní suroviny a zpracuj těsto. Rozděl ho na tři díly a vyválej válečky cca čtyři centimetry v průměru. Ukliď to pravítko, nemusíš to měřit přesně. Válečky zabal do fólie a nech v chladu ztuhnout. Klidně přes noc. Můžeš je také na chvíli dát do mrazáku. Ostrým nožem je nakrájej na cca půl centimetru silná kolečka a peč v troubě vyhřáté na 180 stupňů. Po upečení je ještě horké můžeš obalit v moučkovém cukru.

Babička mě má přečtenou. Já bych opravdu odměřovala přesně čtyři centimetry podle pravítka. Nejednou jsem to tak dělala a babičku tím neuvěřitelně bavila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tlustá tak akorát.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.