Devět nocí

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Zuzana Strachotová

Devět nocí – e-kniha

Copyright © FANTOM Print, 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © 2019 Zuzana Strachotová

Cover © 2019 Aleš Karda

ISBN 978-80-7594-024-7 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-739-8977-4 (ePUB)

ISBN 978-80-739-8978-1 (Mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

# fantomprint

@fantomprint

Michaelovi.

Vaškovi, za všechno, co pro mě udělal.

Seře, Leemu, Ronaldovi, Jasonovi a Stevovi za čas,

který jsme spolu strávili. Byly to nádherné roky,

které mě navždy změnily.

PODĚKOVÁNÍ

Napsat druhou knihu nebylo zas až tak těžké. Tou obtížnou částí bylo dotáhnout věci dokonce. Přišla spousta nových zkušeností a občas člověk ztrácel kontakt s realitou. Proto to nejmenší, co teď mohu udělat pro lidi, kteří mi pomohli, je poděkovat jim.

Jakubovi Černohorskému, Martinu Petržílkovi, Zaniah, Deidře, McMichalovi, Berry, mamce, Mystery, Petře Heřmanské a Veronice Jiranové, kteří jako první ochutnali první stránky a stali se důležitými betatestery.

Filipovi Pátkovi za další estetický posudek a strejdovi Vaškovi za tradičně skvělé postřehy i preeditorské práce.

Alešovi Kardovi, jehož úžasné kresby vdechly mým postavám podobu. Naše dohoda stále platí.

Mráčkovi, Sanymu, Verče „Kryse“ a Standovi, kterým ze zcela jasných důvodů neprošlo, aby se série jmenovala: Devět mrtvol, které se plácají po zadku.

Raadovi, Bubolukymu, Saragonovi a Goonerovi z Combatantu za to, že si přáli knihu k Vánocům (a Bubova dcerka pak měla ještě referát ve škole). Nikdy nezapomenu na spoluhráče z nejlepšího a nejsilnějšího cechu Forge of empires na Cirgardu.

Nikole Erlichové a Nastě Vištalové za krásné debaty o příběhu i velkou podporu.

Obrovské poděkování patří všem z týmu OSPKDZ, jehož nejmenovanými členy jsou úžasní a ochotní lidé: David Kaps, Ondra Hanus, Robert Russell, Jirka Hron, Andrea Stratilová, Tomáš Němec, Filip Outrata, Martina Mašínová a Ondřej Müller.

Nataše Vaňkové a Lence Vaculové vděčím za nádhernou výbavičku. Danovi za fotodokumentaci, Alžbět za trpělivé upgradování GP.

Vlaďce Švalbachové vděčím za audioknihu, a především za splnění těch nejdivočejších snů, když příběh přivedl k životu mistr všech mistrů a už od malička můj nejoblíbenější dabér: Pavel Soukup. Děkuji!

Helče za ohromující prodejní skill, Lukášovi Tumovi za úžasný grafický skill, Zuzce za precizní redaktorský skill, Honzovi za podpůrný a marketingový skill a mému drahému knižnímu otci Liborovi za skill přežít mé kafrání do úplně všeho.

Hiro Mashimovi za to, že stvořil něco tak krásného, jako Fairy tail. Phex ví, jak strašně můj život jeho dílo ovlivnilo.

A protože fantazie je jedna věc, ale realita často představu smaže, patří obrovské poděkování Stanislavovi Gazdikovi, válečnému veteránovi Francouzské cizinecké legie, u kterého jsem našla odpovědi na všechny otázky a zároveň spatřila část Jestřábí reality. Díky Sifu Ivanu Rzounkovi (škola Ivan Rzounek’s WingChunKuen Research) jsem si mohla řadu let vyzkoušet, jaké je to vejít do ringu a čelit silnějšímu nepříteli (mimochodem je to docela naprd).

A nakonec Michaelovi Kratochvílovi, protože na vlastní kůži poznal, jaké je to žít s člověkem, který píše, a co znamená nedobrovolně chodit spát ve dvě ráno. Až příliš často jsem brala mnoho věcí jako samozřejmost. Přitom jen díky němu byl původní příběh vlastně dopsán.

Zvláštní poděkování vlastně patří i Willovi Rothhaarovi, že to kdysi vůbec začal.

PŘED TŘIADVACETI LETY

Auto se prořítilo zatáčkou téměř smykem. Vztekle zavrčel, srovnal směr a s obavou sáhl do krabice, kterou měl připevněnou na přední sedačce. Odkryl cíp deky a zkontroloval narůžovělou tvářičku ukrytou v záhybech hrubé látky. Prstem pravé ruky opatrně pohladil sametovou kůži. Malé rtíky se mu pokusily prst nasát v zoufalé touze zaplašit hlad. Odtáhl se, sáhl do přihrádky pro nádobu s rosolovitou hmotou a nechal dítě lehce přičichnout. Přitom musel zhluboka dýchat, aby potlačil nenávist kolující v žilách.

Nenávidí je. Všechny je tak strašně nenávidí! Vzali mu všechno, ale tohle mu nevezmou. Jen na vteřinu před sebou znovu spatřil výraz v tváři umučené matky, již kněží popravili stejně jakou celou jeho rodinu. Jen na vteřinu znovu ucítil prst na spoušti, když zastřelil svou nejmladší sestřičku. Vše, co měl, zmizelo v jediné vteřině. Nenáviděl brány svého města, stejně jako ten bordel v Pajutě. I tu bábu, co té díře šéfovala. Byla to její vina. Nechali ji umřít.

„Zkapala v noci, panáčku. Nezvládla porod. Ale fracek po ní zůstal. Nejspíš bude tvůj,“ řekla.

Usmál se při vzpomínce na to, jak jí pěstí vyrazil půlku zubů. Ječela jako pominutá, přesto jí to bylo k ničemu. Nepamatoval si, jak zlikvidoval ostrahu, vše měl úplně zamlžené. První jasná myšlenka zaplála až při pohledu do krabice, odkud se na něj dívaly ty malé tmavé oči. Jeho oči. Byla na světě jen pár hodin a už neměla nic. Stejně jako on. Byli rodina. Poslední dva na celém světě.

Otočil se k té ženštině a jen s největším odporem vyštěkl otázku: „Kdy se narodila? Dostala něco k jídlu? Postaral se o ni někdo? Tak mluv!“

Krčila se na zemi jako ten největší lidský odpad. „F nofi. Nalodila fe f nofi,“ huhlala zkrvavenými ústy.

Stačil mu jediný pohled do krabice, aby pochopil, že se o novorozeně nikdo nezajímal. Jedním krokem překonal vzdálenost, popadl kurtizánu za krajkový límec šatů a přitáhl si ji blíž. Do nosu ho udeřil pach levné voňavky.

„Sežeň jí něco k jídlu, jinak ti vymlátím celou držku, takže budeš kouřit péra bezzubá!“

Jedna z přítomných žen se konečně odvážila pohnout. „Doběhnu pro Cynthii, má malého kluka. Bude mít mléko.“

Novorozeně se dalo do pláče. Aniž by vnímal vyděšené pohledy zbylých žen, které se v pokoji shromáždily, sáhl do krabice. Přivinul si toho malého tvora k hrudníku.

Poslední kapka jeho krve…

Rysy mu ztvrdly. Prudce vzhlédl a ženy svorně vyjekly. Některé se přitiskly ke zdi, jiné samy k sobě. Všem pohlédl do očí.

„Vrátím se za devět dní. Do té doby se o ni postaráte. Jestli zemře, zabiju každou z vás, jak tu stojíte. Nikde se přede mnou neschováte. Dojdu si pro vás do jakékoli díry, ve které se pokusíte schovat. Víte, jaké má armáda postavení. Cekněte o tom, co se tu stalo, a celej Dům udám Inkvizici.“ Během svého proslovu sáhl do vnitřní kapsy košile a hodil na zem malý váček. „Bude živá, budete držet hubu, a dostanete dvojnásobek.“

Jen o několik minut později se přiřítily dvě ženy. Ujistil se, že se o ni postarají, a vydal se pryč…

Další prudká zatáčka ho vytrhla ze vzpomínek. Byl na cestě už moc dlouho. Byl příliš vyčerpaný. Veškerý čas věnoval pátrání a přípravě všeho potřebného. Ještě teď ho vzpomínka na proniknutí do Věže Inkvizitorů děsila. Za to riziko to ale stálo. Měl, co potřeboval, a navíc malý bonus k tomu. Volby nového otce Představeného vypuknou už za týden, a ať už se vlády chopí otec Sergius nebo otec Felebius, bude připraven. Počká si tak dlouho, jak bude potřeba. Znovu sešlápl plyn.

Do města dorazil za soumraku.

Řadový dům stál v nevýrazné čtvrti a byl k nerozeznání od ostatních. Jako by se snažil zapadnout ještě o chlup víc a stát se naprosto neviditelným. Zaparkoval v boční ulici. Jakmile zhasnul světlo, ponořilo se okolí do skoro neproniknutelné tmy. V dálce se kolem jediné lampy vznášel slabý světelný opar. Ideální.

Opatrně vyndal krabici se spícím pasažérem a neslyšně se vydal k domu. Cedule na dveřích ho ujistila o správném majiteli. Dvakrát rázně zaklepal.

Po celou dobu čekání bojoval s touhou vlámat se dovnitř. Když se v chodbě rozsvítilo světlo, přehodil si krabici do levé ruky.

Dveře se pootevřely na skulinu, ve které se objevilo vyděšené hnědé oko.

„Věřit a nepochybovat. Je mi ctí setkat se s vykonavačem citadelské vůle,“ špitla a bezděčně ukročila dozadu. „Přejete si, mladý pane?“

Jediným pohybem rozrazil dveře.

Žena před ním vyděšeně ustoupila ještě dál, černé vlasy měla upravené do klasického střihu podle citadelského vzoru, lem šedé noční košile sotva zakrýval bosé nohy. Mohla být možná o deset let starší než on, tak kolem třiceti.

Natlačil ji až do vstupní haly.

„Dobře mě poslouchej! Víš, kdo jsem, takže víš, že si s tebou můžu dělat co chci. Zkus na nás jakkoli upozornit a zabiju tě. Jasný?“

Horlivě přikývla.

„Kde máš děti?“

Oči se jí rozšířily ještě víc.

„Já vám nerozumím,“ zakňourala.

„Nezkoušej si se mnou zahrávat,“ popošel blíž. „Citadela eviduje dva roky starou dívku a narození chlapce připadající na minulý měsíc. Po domácím porodu jsi s ním už nebyla na kontrole. Kde je?“

Padla na kolena, prsty zaryla do noční košile.

„Snažně vás prosím, pane, smilování.“

Zatnul zuby a rozhlédl se po domě. Pak vykročil ke schodišti. Vrhla se k němu a popadla ho za cíp vojenské košile. Hrubě ji setřásl a pokračoval dál.

V patře se nacházela jen krátká chodba a troje dveře. Namátkou vyzkoušel levé. Žena za ním vydala přidušené zakvílení.

Dětský pokoj byl velký, ale až na dvě postýlky téměř prázdný. Přes okno byly zatažené tmavé závěsy. Rozsvítil a místnost zalilo kalné žluté světlo. Děti se zavrtěly.

Přistoupil k postýlce, kde ležel nedávno narozený chlapec. Bez rozpaků ho otočil na záda.

Žena se k němu vrhla. Odstrčil ji, až spadla na zadek. Potom se pohledem vrátil zpět. Stačil okamžik, aby si potvrdil své podezření. Dítě trpělo postižením. To proto ho nevzala na povinnou kontrolu.

„Kdy tě viděli sousedi venku?“

„P-p-před měs-měsícem,“ brečela.

„Výborně. Porodila jsi před devíti dny. Narodila se ti dcera. Oficiální záznam i kontrola jsou zaneseny v evidenci.“

„O čem to mluvíte? Já mám přece chlapečka.“

„Už ne.“

Ticho.

„Co-cože?“

Z krabice se ozvalo tiché zakňourání, ke kterému se přidalo i starší dítě.

„Koukej ji uklidnit,“ sykl.

Žena se v slzách vrhla k postýlce vlastní dcery.

Položil krabici na zem a opatrně vyndal novorozeně zabalené v dece.

„Nakrm ji.“

Zůstala stát jako přimrazená, prsty drtila postranici postýlky.

„Tak bude to?“

„Já nemám dost…“

Sáhl k opasku a vytáhl pistoli.

„Řekl jsem, abys ji nakrmila.“

Roztřásla se jako osika, ale nakonec si rozvázala šnůru u krku. Natáhla ruce k miminku, košile se jí přitom svezla z ramene. Jen, co si přiložila její drobná ústa k prsu, zatnula jí holčička prstíky do kůže, a lačně se přisála.

„Perfektní.“

Žena k němu vyděšeně vzhlédla. „Mohu vám dát…“

„Odteď jsi její matka,“ přerušil ji.

Vytřeštila oči a odtáhla dítě. Okamžitě se rozplakalo.

„Vysvětlím ti to úplně naposledy,“ řekl a přistoupil k druhé postýlce, kde spalo starší dítě. Natáhl kohoutek a namířil ho dítěti přímo na spánek.

Žena si novorozeně ihned znovu přitiskla k prsu.

„Budeš ji vychovávat jako svoji dceru. Budeš se o ni starat, budeš ji krmit. Budeš ji učit, hlídat, utěšovat. Budeš dělat všechno, co matky dělají. A především ji budeš milovat! Vymysli si ohledně porodu, co chceš, pokud se tě někdo bude ptát. Pro svět nyní existuješ jako matka dvou dcer.

Pokud se jakkoli odchýlíš od své role, zabiju tě. A zabiju i tvoji druhou dceru. Pokusíš-li se kohokoli kontaktovat, zjistím to. A zabiju vás. Nebo udám Inkvizici tvůj vadný genetický kód a nechám celou tvou rodinu vypálit.

Zajistíš jí všechno, prostředky k tomu dostaneš. Zítra ti přijde potvrzení o zvýšení příspěvku za ztrátu manžela. Dostaneš ode mě pravidelně kredity, které použiješ na její výchovu. Pokud budeš chytrá, dokážeš něco ušetřit i pro sebe nebo pro tu druhou. Budeš však hospodařit nenápadně a opatrně, aby nikdo nepojal podezření. To vše pod mojí kontrolou. Budu se pravidelně vracet. Zjistím-li, že je něco špatně, můžeš si být jistá, že z tvého rodu už nikdo nespatří světlo světa. Vyjádřil jsem se jasně?“

Po celou dobu na něj zírala neschopna slova, po tvářích se jí koulely slzy hrůzy.

„Beru to jako souhlas.“ S těmi slovy se naklonil do druhé postýlky pro novorozeného chlapce, vložil ho do krabice, a vyšel z pokoje.

Dohnala ho u úpatí schodiště.

„Ne, prosím, to nemůžete! To nemůžete.“

Ignoroval ji.

Znovu ho popadla ho za lem košile. Padla na kolena, jednou rukou přitom stále svírala jeho dcerku.

„Dám vám cokoli! Cokoli! Prosím, neberte mi mého chlapečka. Udělám cokoli, co si budete přát. Neberte mi ho! Prosím. Neberte…“

Udeřil ji do ruky, aby ho pustila.

„Neberte mi ho… Neberte mi ho…“

Otočil se přes rameno a smiloval se jedinou poznámkou.

„Zachránil jsem ti život. Ty teď zachráníš na oplátku jiný.“

„Je to moje dítě!“ naříkala. „Nemůžete mi ho sebrat!“

„Stalo se.“

PRVNÍ ČÁST

„Čas činí život snesitelným.“

Třetí boží pravidlo

„Našli jste ho?“

Agent uhnul očima. „Ne, pane, zdá se, že…“

„Jsme uprostřed lesa, musí tady někde být!“

Miloval, když se strachy krčili.

„Poslali jsme čtyři muže, pane. Žádný z nich se neohlásil.“

I

Nad betonovými domy zavřeštěl pták. Lee Parker se po něm instinktivně ohlédl, ale to byla také jediná nepozornost, kterou si dovolil. Tiskl se zády ke zdi muničního skladu a očima pátral po možném nebezpečí. I když dorazil na místo se zpožděním, dovnitř se stále nikdo neodvážil. Z povstaleckých jednotek byla dobrá polovina mrtvá, druhá se nacházela na opačném břehu přehrady. Nebo spíš kaňonu, opravil se v duchu. Stačilo pár desítek minut a masivní vodní kolos zmizel. Ještě teď mu ozvěna výbuchu pulzovala v uších. Ohlédl se po provizorním týmu, jenž mu byl přidělen k odstranění Jestřábů, ukrývajících se ve skladu. Lee ani na okamžik neuvěřil verzi, že by byl agent pouze jeden. Celá operace byla příliš dobře naplánovaná, než aby nepřítel riskoval sólo akci. Jediné štěstí bylo, že se ve skladu nacházely pouze palné zbraně. Výbušniny přechovávali Povstalci jinde.

Lee se rozhlédl kolem sebe a zkontroloval pozice obou bývalých Jestřábů, kteří měli se svými jednotkami na starost zneškodnění posledních agentů Citadely. Thomas Carter i John Hall drželi své muže rovnoměrně rozptýlené kolem budovy. Posunky jim naznačil strategii a přesunul se k jednomu z oken. Carter mu poslal dva muže, aby mu asistovali při otevírání okna a kryli ho. Stačilo se na ně jen podívat a zalitoval, že Stone není s ním. Na druhou stranu ho při vzpomínce na něj pokaždé zaplavila úleva, když si uvědomil, že jeho přítel jen o vlásek unikl smrti.

Lee trpělivě čekal na signál. Jakmile se z přední strany budovy ozvala palba, odpočítal na prstech tři vteřiny a jeden z povstalců vypáčil okno. Druhý muž přejel puškou prostor a pak uhnul na stranu, aby mohl Lee vlézt dovnitř.

Jakmile dopadl na podlahu, ucítil píchnutí, až se mu bolestí podlomila noha. Slabě sykl a na okamžik zapochyboval, jestli se neměl také nechat odvést do nemocnice. Zranění od ostrého úlomku kovu, jenž se mu při výbuchu granátu v přehradě zabodl zezadu do stehna, vysílalo i přes provizorní ošetření do těla vlny intenzivní bolesti. Jenomže představa, že tu někde běhají neobjevení agenti Citadely, nenechala jeho vojenské návyky na pokoji. Raději si tak přitáhl blíž k tělu břidlicově modrý kabát, který mu Rivera vnutil k zakrytí jestřábího stejnokroje. Poslední, co potřeboval, aby si někdo spletl jeho černý oděv s nepřítelovým.

Lee koutkem oka zahlédl, jak se za ním oknem soukají přidělení muži. V duchu zaúpěl. Jejich neohrabanost mu bude pouze přítěží. Mávl na ně, ať pouze kontrolují prostor, a sám se vydal dál mezi regály.

Budova byla prostorná a celkem dobře vybavená. Pohyb však komplikovalo přítmí. Jak se vzdaloval od okna, ubývalo světla. I tak se mu ale po cestě podařilo ukořistit několik nožů a dva plné zásobníky do automatické pušky. Riverova zbraň ho v dlaních studila, ale potom co jeho vlastní puška skončila odhozená někde v útrobách bývalé přehrady, byl rád za jakoukoli zbraň, kterou mu někdo vrazil do rukou. Kdyby se agenti stihli ukrýt lépe a proniknout hlouběji do města, napáchali by nepředstavitelné škody.

Lee opatrně otevřel dveře a škvírou pohlédl do chodby. Budova měla několik ochozů tvořících patra. Uprostřed byl volný prostor, takže se jakýkoli pohyb dal snadno odhalit. Přiměl se zcela zklidnit dech a rozšířil mezeru mezi dveřmi. Jak předpokládal, jeden z agentů stál v nejvyšším patře a kryl vchod. Druhého agenta nezahlédl. Buď se pohyboval po jednotlivých místnostech a snažil se odstřelovací puškou vyřídit veškerý odpor v okolí budovy, anebo hlídal křížem druhou stranu. Tak jako tak byl Lee v nanejvýš nevýhodné pozici. Šance, že by se dostal z místnosti a zasáhl agenta kryjícího se v patře, aniž by to sám schytal, byla prakticky nulová. Bude muset počkat, než uplyne doba, kterou si s Carterem a Hallem stanovili pro tichou práci. Pokud do patnácti minut nedá signál, zahájí oba bývalí Jestřábové koordinovaný útok k odvedení pozornosti. A risknou smrt svých lidí.

Lee se přemístil za dveře a mrkl na hodinky. Zbývalo ještě něco kolem jedenácti minut. Mávl na zbývající muže a naznačil jim setrvání u okna. Zrovna se skláněl k opasku, aby si lépe upevnil zásobníky, když se otevřely dveře a v zorném úhlu se objevila hlaveň pušky. I přes regály zahlédl, jak se Povstalci, vylákaní hlukem, vyklonili do chodby. Lee zareagoval v setině vteřiny. Strhl pušku šikmo dolů a zatáhl. Šlo to snáz, než předpokládal. Agent ztratil rovnováhu, ale rychle se vzpamatoval. Okamžitě sáhl po noži a vrhl se dopředu. Neobvyklá mrštnost agenta Leeho překvapila. Ukročil dozadu, avšak dostal se tím pouze do těsné uličky mezi regály, která byla plná krabic. Sáhl po pistoli, jenomže než stihnul zamířit, agent mu vykopl přesně na hrudník. Zavrávoral a přenesl váhu na zraněnou nohu. Tělem mu projela další spalující bolest a v příštím okamžiku už ležel na zádech. Bleskově uchopil agenta za ruce a čepel nože se zastavila pár centimetrů nad obličejem. Současně s tím se ozval smích.

„No to se podívejme. Snad to není kapitán Parker?“

Lee trhnul rukama a nepatrně odklonil zbraň. Zaostřil do šera a uvědomil si, že má co do činění se ženou. To proto byla tak rychlá. Předstíral výpad dopředu ve snaze zjistit, jak velkou sílu bude muset vyvinout, aby ji bezpečně shodil.

„Ale, ale,“ pokárala ho, „obávám se, že vám to nemohu dovolit, pane. Co dělá velitel jednotky Jestřábů uprostřed povstalecké základny, a ještě k tomu navlečený v nepřátelských barvách, když má být buď mrtvý, anebo uvězněný?“ usykávala.

„Je to součást plánu,“ zachrčel. „Otec Felebius mě…“

„Kecy! Otec Felebius je mrtvý. Velitel Curtis se spojil s přeživšími. Upozornil nás, že v tom možná máte prsty. Takže… jak si přeješ umřít?“ usmála se.

Lee si na dlouhé proslovy nikdy nepotrpěl. Zlehka povolil, aby si myslela, že ztrácí sílu a pak plnou silou trhl jejíma rukama. Rukojeť nože udeřila agentku do zubů, až na něj stříkla krev. Vyjekla a než si stačila uvědomit, co se děje, popadl ji levou rukou za vlasy a pravou sevřel nůž. Vzepřela se, ale ten kousek stačil. Trhnutím otočil čepel proti ní. Ještě spatřil záblesk paniky, než jí hrdlem prošla vlastní zbraň.

Leeho zalila další dávka krve. Znechuceně si přejel čistým rukávem přes obličej a zvedl se. O pár vteřin později k němu doběhli Povstalci. Jeden z mužů mu podal pušku, jež při boji spadla na zem.

„Děkujeme. Překvapila nás. Nestihli jsme ani nic udělat, zmizeli jste za roh. My…“

Lee zvedl ruku. „Jen hlídejte dál tuhle místnost. Schovejte se za regály, držte dveře na mušce a hlavně nemluvte.“

„Nepotřebuješ pomoc?“

Lee se v duchu uchechtl. Pomoct mu? Akorát by ho zdržovali. Znal jen jednoho Povstalce, který mu jakž takž stačil. A ta teď byla na cestě do nemocnice.

„Nejvíc mi pomůžete, když budete střežit tuhle místnost,“ zašeptal.

Jakmile se muži ukryli na místech, vrátil se opět ke dveřím. Skulinou vyhlédl ven a zkontroloval pozici druhého agenta. Stanoviště bylo prázdné.

Lee se stáhl zpět. Za normálních okolností by možná riskl rychlý přesun, ale teď, když ho zrazovala noha a agent mohl být kdekoli, si na hrdinství netroufal. Pohlédl na hodinky. Zbývala minuta. Ještě jednou zkontroloval stav zbraní a připravil se.

Útok ohlásila masivní detonace od vstupu. Hall nejspíš použil výbušninu k uvolnění zabarikádovaných dveří. I to bylo samo o sobě nebezpečné. Uskladněné střelivo se mohlo rychle proměnit ve smrtelnou past. Naštěstí na to Hall myslel a použil rozumné množství. Jen co výbuch dozněl, rozpoutala se přestřelka.

Lee využil zmatku a vyrazil. Jakmile se dostal ze dveří, prudce zatočil a div neskočil za jeden ze sloupů. Ten okamžik stačil, aby spatřil ne jednoho, ale tři agenty, kteří se kryli porůznu v patrech a ostřelovali vchod. Kdyby vyrazil dřív, rozstříleli by ho na místě. Teď však musel využít šance. Vyklonil se doleva a zpoza sloupu vystřelil do nejvyššího patra. Úspěšný zásah vzápětí potvrdilo padající tělo. Napočítal do pěti a poslal další dávku, tentokrát na nižší ochoz. Agent sebou trhnul, nicméně zdálo se, že zásah nebyl vážný. Stačilo to však na to, aby dovnitř vpadla povstalecká skupina a úspěšně eliminovala zbytek nepřátel.

Lee se nejdřív přesvědčil, že je okolí čisté, a pak vysíleně klesl na zem. Po tom, co vzrušení z boje polevilo, mu div netekly slzy bolesti. Nejspíš do nemocnice ani nedojde. Na druhou stranu se mu podařilo zabít dva agenty, a tím nejspíš zachránit mnoho povstaleckých životů. Nechal kolem sebe proběhnout několik mužů, kteří postupně kontrolovali místnost za místností, dokud se k němu nesklonil Carter. Pomohl mu na nohy a plácl ho po ramenou.

„Dobrá práce, Parkere.“

Lee jen vyčerpaně kývnul a Carter stočil pohled do prostoru, jako by mu to snad pomohlo prohlédnout skrze zdi a odhalit skryté nebezpečí.

„Tohle byla nejspíš poslední skupina. Rivera říkal, že jste jich dostali možná šestadvacet. Dalších patnáct jsme vyřídili my. Teď čtyři a o zbytek se snad postarala naše milovaná přehrada,“ kalkuloval. Pak se otočil zpátky. „Zatraceně, seš v pohodě? Jestli chceš, pošlu s tebou někoho, ať tě doprovodí.“

Lee po něm vrhl ošklivý pohled, ale stačilo, aby ušel pár kroků, a nakonec neochotně přikývnul. Stejně ani nevěděl, kde se nemocnice nachází. Carter mávl na Leeho doprovod, který se právě připojoval ke zbylé jednotce. Muži ihned přispěchali.

„Vemte ho do nemocnice. A koukejte dávat pozor. Nevíme, jestli ještě ve městě nezůstal nějaký agent.“

„Rozkaz veliteli,“ zasalutovali a nabídli Leemu ruku.

Prosmýkl se kolem nich a vyrazil k východu. Už kolem něj bylo dost rozruchu, nepotřebuje se ještě nechat odnést.

Cesta do povstalecké nemocnice trvala dlouho. Slunce vystoupalo vysoko nad obzor a bušilo do betonových budov i ohromného kaňonu. Ještě včera ráno se díval, jak se paprsky blyští na hladině obrovského jezera. I když se jednalo o přehradu, místo vypadalo krásně a přirozeně, to označení jezero k němu prostě patřilo. A teď je vše pryč. Kráčeli po chodnících kopírujících pravý břeh, takže viděl desítky metrů do propasti. V horku začalo slizké bahno vysychat. Staleté nánosy uvolňovaly pronikavý hnilobný zápach. Pokud brzo nezaprší, budou Povstalci kromě nedostatku jídla, vody a výpadku energie řešit nákazy. Pach rozkladu spolu s opuštěnými chodníky a ulicemi působil mimořádně depresivním dojmem. Jak se vůbec do téhle situace dostal? Ještě před pár hodinami čekal ve své cele na smrt. Kruci. Ještě před devíti dny se připravoval na akci ve své ubikaci v Citadele.

Ohlédl se po mužích, kteří ho doprovázeli. Rozhlíželi se kolem a v obličejích se jim zračil šok smíchaný se strachem. Přesto mu pomáhali a své pocity skrývali. Carter, Hall a Harris odvedli dobrou práci. Jsou to tři roky, co uprchli z Citadely. A za tu dobu dokázali z obyčejných lidí vycvičit vojáky. I když se citadelské armádě a obzvlášť Jestřábům nemohli rovnat, pořád tvořili protipól, s nímž musela Citadela počítat. Jenomže se jednalo jen o zlomek populace Bloku. Jak se zachovají ostatní lidé, až zjistí, že se ocitli na pokraji záhuby? Bez energie. Bez potravin. Verdikt jeho smrti ještě stále nikdo neodvolal. Jak moc po něm budou lidé volat, až se rozkřikne, kdo přehradu odpálil?

Trvalo to možná hodinu, než se jim podařilo obejít celou přehradu. A i když jeho hrdost trpěla, ke konci se už prostě musel nechat podpírat. Poslední desítky metrů viděl prakticky rozmazaně, a tak vděčně přijal pomoc. Koneckonců jim zachránil život a oba muži si to nejspíš uvědomovali. A co víc. Dokonce si toho vážili.

Do nemocnice vpadli zavěšeni jeden do druhého. Leeho krví nasáklý kabát změnil barvu na tmavě rudou a splýval s jeho jestřábí uniformou, takže když se dopotáceli do místnosti, která byla zařízena jako hlavní ordinace, ozvalo se hned několik výkřiků.

Jako první se k němu přiřítil Collins. Leemu stále ještě přišlo zvláštní vidět bývalého jestřábího medika v doktorském plášti. Hned za ním ho provrtaly důvěrně známé šedé oči. Sera byla v obličeji úplně bílá a na posteli seděla jen proto, že ji tam násilím přidržoval Rivera.

„Co se stalo? Jak rozsáhlá jsou zranění?“ zjišťoval Collins.

„Nic mi není,“ odpověděl Lee. A aby byla jeho potupa kompletní, omdlel.

Ostré výčnělky skal se rýsovaly proti údolí jako chřtán nějaké nestvůry. Přišel se na tu zkázu podívat osobně. Neschopnost. Nic než neschopnost a idiocie. Kdyby bylo po jeho, nikdy by se tohle nestalo.

II

Sera seděla na nemocničním lehátku, jež stejně tak mohlo být i postelí, a nechávala Andrewa, aby kolem ní skákal. Až teď se zjistilo, kolik zranění v bitvě o přehradu utržila. Rozříznutou ruku jí musel znovu zašít, protože i když Parker zranění ošetřil precizně, rána se po střetu s agenty znovu otevřela a stehy zpřetrhaly. Navíc se jí zhoršila hybnost paže a Sera se jen modlila, aby to bylo přechodné. Neuměla si představit, že stráví zbytek života jako pravák. Celé tělo ji pálilo od dezinfekce, kterou ji Andrew prakticky potřel od hlavy až k patě. Ukázalo se totiž, že skoro všude má nějakou oděrku, škrábanec nebo rovnou řeznou ranku od vybuchlého granátu. Přesto… bylo po všem. Čas od času hodila pohledem po pokoji, kde ležel Jason a zotavoval se po operaci. Andrew na něj použil několik zakázaných léků, takže se navíc strhla v místnosti ještě pěkná hádka s ostatními lékaři a sestrami. Nakonec zasáhla Sera, když vydala rozkaz s důrazem na to, že je dcerou Radního Trantora. Kupodivu to zabralo, i když po soudu čekala, že jí bude obyvatelstvo Bloku opovrhovat, nebo přinejmenším předstírat, že vůbec neexistuje a ve skutečnosti hnije na předsunuté hlídce Foxtrot.

Andrew skončil a dal se do šití Ronaldových zranění. Celou dobu u toho samozřejmě brblal.

„Lidi, já vás příště asi sám osobně nakopu do zadku. Si myslíte, že nemám nic lepšího na práci, než vás tady dávat dohromady? Příště se na vás vyprdnu,“ prskal na oko dotčeně. „Přestaň se vrtět, Rivero, nebo ti tu ruku budu moct rovnou amputovat. Vážně. Nechat si ji prostřelit na dvou místech? Máš štěstí, že ti to Parker dobře ošetřil.“

„Už jsi skončil?“ odsekl Ronald.

„Ne.“

Ronald vzdychl a Sera se bezděčně pousmála. Alespoň něco zůstalo při starém. Dobrá nálada ji však okamžitě přešla. Parker byl pořád venku. Hypnotizovala dveře tak upřeně, že už by je dokázala poznat snad po hmatu. Měla takovou radost, když jejich plán vyšel. Jenže tím boj neskončil. A Parker to věděl. Jen, co dorazil Andrew a jeho skupina, převzal automaticky velení a všem rozkázal okamžitý odchod do nemocnice. Přes vyčerpání ani necítila touhu se s ním přít. Až pozdě jí došlo, že rozkaz se týkal všech, kromě něho samotného. Než se nadála, popadl vysílačku a zmizel na druhé straně obytného bloku. Napadlo ji, že by se za ním vydala, ale jasně si uvědomovala svůj stav. Jen by mu byla přítěží. Měla pocit, jako by vše, co se událo na střeše výrobní haly po výbuchu přehrady, byl jen nějaký sen. Parker chtěl být sám. A ona řekla, že to chápe.

Zavrtěla hlavou a soustředila se na slovní boj mezi Andrewem a Ronaldem.

„Trvám na tom, že tu pár dní zůstaneš.“

„Ani mě nehne, Collinsi. Ve městě můžou být další agenti. Musíme obnovit plný radiový signál. Někdo musí poslat zprávu do skal, aby se obyvatelstvo vrátilo. A musíme začít pracovat na obnově elektrárny.“

„A ty si myslíš, že to asi všechno zvládneš, co? Teď, hned, okamžitě. A nejlíp sám. Nech to na Radě. Kedo se o to postará. Sedni si na chvíli vedle Sery, ať mám volné lůžko. Tak. Ještě nějaký pán na holení?“

Jako v odpověď vpadli do místnosti tři muži. A Seře zmrzla krev v žilách, když spatřila Parkera pokrytého krví, napůl visícího mezi dvěma členy Blokobrany. Okamžitě se vrhla jeho směrem, ale Ronald ji zadržel.

„Nech to na Collinsovi,“ zašeptal.

„Co se stalo? Jak rozsáhlá jsou zranění?“ zjišťoval Andrew.

„Nic mi není,“ zachrčel Lee. A pak k šoku všech přihlížejících omdlel.

„No to mě podrž,“ vydechl Ronald. „Pan nezničitelný…“

„Buď zticha,“ řekla Sera a Ronald se zatvářil, jako by dostal facku. Až teď si uvědomila, že na ní jeho ruce stále spočívají. Nebylo to nepříjemné, ale nebyl to ani… Lee.

Andrew se vyšetřovnou proháněl jako vítr. „Položte ho sem. Mirando, připrav dvojku a zavolej Jacoba, ať nám jde pomoct. A vy dva,“ obrátil se k Seře, „se přemístěte vedle. Nechal jsem vám připravit společný pokoj, takže budete pospolu. Alespoň do doby, než se vyřeší váš problém. Ale to vám povídám. Ať ani jednoho nenapadne zmizet, nebo otravovat Stona. Jděte si lehnout. Přijdu za vámi.“

Nato za ním práskly dveře sálu a Sera poslušně vyplnila rozkaz. Pokoj byl určený pro čtyři pacienty, a přestože jí to Andrew zakázal, neodpustila si krátké pohlazení Jasonovy ruky. Pohledem sklouzla k monitorům, které slabě pípaly.

„Jak to, že fungují?“ obrátila se na Ronalda.

„Nemocnice bude napojená na dieselový agregát,“ odtušil, zatímco si zabral jednu z postelí u okna.

Sera už druhou otázku nevyslovila. Jak dlouho náhradní zdroj energie vydrží? To proto nechtěl Ronald ztrácet ani vteřinu. Elektrárna byla pryč. Rozmetaná na kusy. Věděla, že to bylo jediné řešení, jak zastavit invazi citadelské armády. Ale popravdě všechny důsledky nedomyslela. Bez turbíny generující nepřetržitě dostatek energie pro celý Blok, zavládne mezi zdmi města temnota a chlad. Jejich jediná naděje ležela v dalším horském komplexu nacházejícím se asi kilometr daleko. Naděje, že někdo z techniků pochopí, jak systém v druhém vodním kolosu funguje. A pokud by si měla vsadit, byl by to opravdu Ronald a jeho geniální mozek.

V chmurných myšlenkách usedla na postel u okna a sledovala dílo zkázy. Nebyla schopná se od něj odtrhnout. Nenáviděla betonové město. Ty úzké cesty mezi budovami bez jakékoli architektury. Proto tak ráda vyrážela na loupežné výpravy do sabrijských měst. Přestože byla zubožená a poloprázdná, pořád v nich viděla majestátní místa skrývající střípky historie. Tohle se Citadele nikdy nepodařilo zničit. Blok nebyl nic jiného než hromada betonu, skály a železa. Jeho jedinou krásu představovala přehrada, ta vodní plocha, která vrhala při západu slunce odlesky na hřebeny skal. Teď po ní zbyla jen černá propast a jeden obrovský vodopád. Snad se udržela aspoň menší jezera, kaskádovitě napájející přehradu. Rybolov a pastevectví byly hlavní součástí obživy. To a krádeže ve městech. Jenže teď nejspíš Citadela rozpoutá takovou apokalypsu, že do měst neproklouzne živá duše. S trochou štěstí zabil vodní živel armádu i s velením. To znamená, že je vrchní velitel Jestřábů Curtis po smrti a otec Felebius s ním. Dvě zrůdy jednou ranou. Možná se naopak věci obrátí k lepšímu, třeba ostatní kněží nejsou tak strašní…

Dveře do pokoje cvakly a Sera odvrátila hlavu od smutného výjevu venku. Andrew právě vstupoval do pokoje následován Parkerem, oblečeným, stejně jako oni, do nemocničního oděvu. Bylo tak nezvyklé, vidět ho ve světle zelených kalhotách a tričku. Hodnou chvíli na něj zírala s otevřenou pusou.

„Je mi úplně jedno, že se cítíš v pořádku. Omdlel si, takže tu zůstaneš,“ domlouval mu Andrew.

„Můžeš to přestat opakovat?“ zavrčel Parker.

„Heleď, na tom není nic špatného. S ohledem na to, co jste vy čtyři prožili, bych ohodnotil vaši formu ještě velmi kladně. I když je jasné, že jakmile se Stone probudí, bude mít na pár dnů o zábavu postaráno.“

Nikdo se však vtipu nezasmál. Parker přejel pohledem pokoj a zastavil se na Ronaldovi, jako by jejich nepřátelství ještě nebyla uzavřená věc, a ten mu to vracel lhostejným výrazem. Sera těkala mezi přítomnými a cítila se příšerně. Vše si vyjasnili. Dobrovolně ustoupila do pozadí, než si Parker všechno rozmyslí. Navíc kousek její osobnosti doutnal potlačovaným vztekem. Ona dolejzat nebude. Prožili toho spolu tolik a on se jí pořád bojí dotknout a pořád neví, co k ní cítí. Fajn. Jak chce. Byla to právě hrdost, jenž zvítězila, i když si z duše přála jiný výsledek. Slova, která z ní vyšla, byla překvapivě prosta všech emocí.

„Andrew má pravdu,“ řekla. „Měl bys zůstat tady. Okolnosti se změnily, ale poslední rozsudek platí. Musíme počkat na Radní. Po tomhle své rozhodnutí minimálně polovina z nich změní. A navíc stejně nemáš kam jít. Až se vyřeší tahle pitomá situace, přesuneme se do budovy Blokobrany.“

„Blokobrany?“ povytáhl obočí. „Kdo vymýšlí tyhle šílený…“

„Fajn, obrana Bloku, jak chceš. Vyklidím ti pokoj, takže budeš na patře s Ronaldem. Je po Stevenovi,“ odvrátila pohled, „tak ti to snad nebude vadit. Já se vrátím zpátky do své ubikace. Elena sice nebude moc nadšená, že jsem zase na patře s Jasonem, ale má smůlu.“

Následující hodiny se táhly, až měla Sera pocit návratu do jeskyně. Parker tradičně mlčel. Ronald si krátil dlouhou chvíli zíráním do stropu. Nakonec si vyžádal od jedné ze sester papíry a tužku a ponořil se do složitých výpočtů a náčrtků. Sera dumala, jak se vlastně baví Parker. Čte knížky? Ne, to je hloupost, většina knih byla zakázána. Sama zaháněla nudu sledováním dění venku, anebo sezením u Jasonovy postele. S postupujícím odpolednem k nim oknem doléhal stále hlasitější křik. Uprchlíci se pomalu vraceli z hor. A nacházeli jen totální dílo zkázy. Do toho zněla ozvěna rozkazů a podle toho, o jaké rozkazy se jednalo, hádala, že se vedení ujal Kedo. Potajmu zkontrolovala Parkera. Spal. Ona sama byla neskutečně unavená, ale spánek se jí vyhýbal. Po setmění se dokonce bála vyhlédnout z okna. Město nikdy nezhasínalo světla. Krása noční oblohy ji v Oku Růžové bouře okouzlila, ale tady působila zlověstně. Do toho se mísily vzdálené ohně, které jako planoucí náruč stravovaly těla obětí. Ať se snažila, jak chtěla, nedokázala z hlavy vyhnat obavy o budoucnost Bloku.

Ráno se probudila po doteku ve vlasech. Zvedla hlavu a zjistila, že usnula opřená o Jasonovu postel.

„Jak se cítíš?“ zašeptala a vrátila bývalému Jestřábovi úsměv.

„Jako po těžkým flámu. Co Elena a Laya?“

„Jsou v pořádku. Poprosila jsem jednu ze sester, aby zjistily, jak to s nimi vypadá. Utekly do hor.“

Jason si viditelně oddychnul. „Nebylo by trochu vody?“

Sera se rozhlédla po pokoji. Ronald spal na boku obklopen papíry, až nebylo poznat, kde začíná přikrývka. Byl na něj docela roztomilý pohled. V duchu se ušklíbla. Když se poprvé zblízka setkala s Parkerem, také ho považovala za mladého muže. Hezkého vojáka, se kterým si poradí. No. Všichni víme, jak to dopadlo, pomyslela si. Sjela zrakem doprava a lekla se. Parker je sledoval z postele, lokty se ležérně opíral o kolena. Jak jinak. Jeho vojenský spánek přeruší sebemenší šelest.

„Neměl bys moc pít. Jsi po operaci hrudníku,“ prořízl šero jeho tichý hlas.

„Může aspoň pár loků?“ zeptala se.

„Trochu jo. Dojdu nám všem pro něco k jídlu a pití. Musíme doplnit energii.“ Ve dveřích se zastavil. „Jsem rád, že jsi v pořádku,“ řekl a zmizel v chodbě.

Jason se za ním okamžik díval, než tiše pronesl. „To já taky.“

A Sera měla podivný neodbytný pocit, jako by ji někdo pomalu odsouval na vedlejší kolej.

„Je to potvrzené, pane. Celkem jsme nalezli pět mrtvých agentů a pět vojáků.“

Prudce se otočil zády. „Zmizte. Vaši neschopnost ocením později,“ houkl přes rameno. Založil ruce na hrudi a zamyšleně pohlédl z okna na nádvoří. Další komplikace…

„Jaké jsou rozkazy?“ odhodlal se zeptat jeden z pobočníků.

„Svolejte zbylé muže. Vrátíme se.“

„A tvrz?“

Nezaváhal ani vteřinu.

„Vypálit.“

III

Lee strávil dopoledne odpočinkem. Nepamatoval si, kdy byl ve svém životě tak unavený jako včera. Cítil se nesvůj za projevenou slabost, na druhou stranu se mu rychle vracela síla, a aspoň měl čas přemýšlet. Ta agentka tvrdila, že je otec Felebius mrtvý. A pokud Desmond Curtis zůstal naživu, znamená to, že ho zabil on. Určitě byli spolu, vždyť mu to potvrdila i jeho jednotka, se kterou se náhodou potkal v jedné z budov. Byla to zvláštní myšlenka, představit si otcovu smrt. Přestože Citadele vládlo kněžské Konsilium, otec Felebius byl vždycky tak nějak nade všemi a nebylo to jen titulem otce Představeného.

Lee opřel hlavu o zeď. Citadela už jeho domovem nebyla. Jeho nová mise je odhalit tajemství Stevena Dawsona. Až zjistí, kam jeho nejlepší přítel ukryl memoár, a co je ta záhadná věc vůbec zač, určitě dostane odpověď na mnoho otázek. A možná se nakonec i smíří s vědomím, že se tahle povstalecká díra stane novým smyslem jeho života.

Úvahy přerušil rozčilený hlas na chodbě. Následně se otevřely dveře a do pokoje rázně vstoupily tři osoby. Lee okamžitě poznal Keda, jehož doprovázeli dva další členové Rady, s nimiž měl už tu čest při soudním procesu. Překvapila ho nepřítomnost Seřina otce nebo té baby, co tomu předsedala. Navenek ale nedal nic znát, ani nezměnil pozici na posteli. Ve skutečnosti byl připraven vyrazit v prvním okamžiku, kdy zaznamenal hluk.

Kedo ho zrentgenoval pohledem a pak pohlédl na zbylé osazenstvo. Rivera div nevyskočil z postele a nyní stál v pozoru, jak kdyby právě probíhala kontrola ubikací. Sera vstala také a v očích se jí zračil strach smíchaný se vzdorem. Stone zasalutoval z postele. Uběhlo několik vteřin, než se Kedo ujal slova.

„Jste tu všichni. Moc hezké. Nebudu se zdržovat dlouhýma řečma. Někteří s vámi chtěli zahájit nový proces, ale jak to tak vidím, stejně by se to zvrhlo jen v další divadlo. Lee Parkere, s dovolením vynechám váš titul otce, snad to vaší ctihodnosti nebude vadit. Vyslechl jsem desítky svědků, kteří potvrdili vaši verzi, co se týče podílu na záchraně města. Co si žádáte na oplátku?“

Lee nasadil netečnou masku, ovšem v duchu byl překvapen. Sklouzl pohledem po obou Radních. Ten hysterik, tolik toužící po jeho smrti, jen vzteky nafukoval tváře. Zdálo se však, že pro tentokrát to má Kedo pevně v rukou. Ovládl touhu vést bitvu osobností a prostě odvětil: „Zrušte můj a Seřin trest.“

„Budiž. Váš původní rozsudek podporuje nyní pouze jeden člen Rady a v tomto případě jí je její hlas k ničemu. V případě Sery Trantorové se stanovisko nezměnilo, přikloním se však,“ lehce se ušklíbl, „k vašemu přání.“

Hysterik si odfrkl, ale Kedo ho nepustil ke slovu.

„Fajn. Je na čase začít řešit tu spoušť, co jste vy čtyři způsobili. Rivero, hlas se v technické centrále. Okamžitě začneš pracovat ve druhém sektoru. Stone, jakmile budeš schopen služby, očekávám plné nasazení opět u průzkumných jednotek. Potřebujeme dodávky. A pokud jde o vás dva. Trantorová se přesune do rybárny, kterou nestačila odpálit. Postavíš se k výrobnímu pásu a budeš chrlit jednu konzervu za druhou. Ručně samozřejmě, vzhledem k tomu, že nefunguje elektřina. Horní jezera naštěstí nebyla zasažena. A vaše ctihodnost,“ obrátil se opět k Leemu, „se bude podílet na odklízení trosek a výstavbě nového rezervoáru. Než pro tebe najdu nějaké jiné uplatnění.“ S těmi slovy se obrátil k odchodu a oba Radní ho rozmrzele následovali. Jakmile za nimi klaply dveře, ozvalo se tlumené: „Říkal jste, že je potrestáte.“

„Sklapněte už, Variusi. A radši proveďte sčítání lidu. Pohřešujeme tisíc lidí a…“ zbytek hovoru zanikl se vzdalujícími se kroky.

V pokoji nikdo hodnou chvíli nepromluvil. Nebylo však překvapením, že se první ozvala Sera.

„Rybárna! To snad není možný. Jak to, že ty můžeš k průzkumníkům a já ne? Rybárna. Shniju tam zaživa!“ Nato zprudka dosedla na postel a otočila se k oknu. Lee od ní tu a tam zaslechl vzteklé prsknutí: „Rybárna!“

„No tak, já abych se sbalil,“ konstatoval Rivera. „Uvidíme se na ubytovně. Kdybys něco potřeboval, mám pokoj o tři dveře dál.“

Lee prkenně přikývl a za okamžik Rivera zmizel i se štosem papírů. Pak se v duchu znovu vrátil k proběhlému rozhovoru. Popravdě něco podobného očekával, ale nyní, když na to došlo, se mu zhoupl žaludek. Manuální práce mu nevadila, rozhodně to nebude náročnější než extrémní trénink v Citadele. Ovšem představa práce v takové špíně ho vyloženě děsila. Teď, když má navíc oslabenou imunitu z nedostatku ochranných inhibitorů. Alespoň ho neposlali pracovat se zvířaty. Kdyby skončil v rybárně jako Sera, dobrovolně by si prostřelil hlavu. Než aby se zaobíral mizernými vyhlídkami, radši se začal připravovat na propuštění z nemocnice. K jeho hrůze ho však Collins nekompromisně donutil zůstat ležet dva dny a místo něho pustil Seru.

První den se přiměl pořádně prospat. Druhý den se Stonův stav výrazně zlepšil, takže si skoro celou dobu povídali. Najednou věděl vše. Co se dělo od chvíle, kdy se rozdělili, až po denní chod v Bloku. Stone mu vyprávěl o seznámení s Elenou a Serou, i jak mu Dawson nahlodával myšlenky o citadelské nauce. Lee mu na oplátku ve stručnosti pověděl o vzestupu armády, Curtisově snaze ovládnout Citadelu a o Domech, které se vyplatí v Pajutě navštívit. Stone se taktně vyhýbal tématu jménem Sera, což byl od někoho jako on doslova nadlidský výkon. Lee byl za to rád, protože si sám nejdřív potřeboval uspořádat myšlenky, než aby řešil nějaký vztah.

Ráno třetího dne ho vyzvedl Collins. „Nazdar. Už máš sbaleno? Nedívej se tak na mě, to byl vtip. Přinesl jsem ti nějaké oblečení, máš podobnou velikost jako já. Končí mi směna, tak mě napadlo, že tě doprovodím na ubytovnu. Můžeme pokecat, neviděli jsme se skoro tři roky.“

Od nemocnice to k jeho ubytovně trvalo něco přes půl hodiny. Po většinu cesty mluvil Collins, takže si Lee udělal slušnou představu o lékařských možnostech Bloku.

„Když se dozvěděli, že jsem medik, hned mě poslali do nemocnice. Popravdě mi to ani nevadilo. Měl jsem už zabíjení plný zuby a navíc tam jsou krásný sestřičky,“ zazubil se. „Ale má to i stinnou stránku. Kromě obvazových materiálů a nástrojů je nedostatek úplně všeho. Jsme kompletně závislí na dodávkách z města. Spoustu léků nesmím předepisovat bez souhlasu. Kdyby se Rada dozvěděla, co jsem do vás napral, nejspíš by mě pěkně potrestali. Pro některé osoby ale tohle samozřejmě neplatí.“

„Nech mě hádat. Že by stejná korupce jako v Citadele?“ nadhodil Lee.

„Spíš horší,“ vydechl Collins a prohrábl si rukou hnědé kudrnaté vlasy. „Vždycky jsme věděli, co očekávat. Tady máš pocit, že je něco v pohodě a najednou se to podělá. Funguje tu demokracie, nebo nějaká její upravená forma, ale je to spíš na obtíž. V jednom kuse se nemůžou dohodnout. Nejhorší jsou Knighwalkerová a Timocha. Ohání se vládou lidu, hlásají rovnost všem, a ve výsledku to samozřejmě funguje úplně jinak.“

„Timocha je ten hysterik?“ zeptal se Lee.

Collins ho nasměroval dál od břehu přehrady a přikývnul. „Jo. Ale nenech se mýlit, i když je ten chlap napůl šílenec, je prej vynikající stratég. Viděl jsem ho jednou vést jednu dost složitou operaci v Tarakazu a fakt jsem čuměl.“

Lee se na to pamatoval. Curtis tehdy ztratil desítky vojáků a situaci vyřešili až Jestřábové. I tak z toho ale tehdy Povstalci vyvázli prakticky bez úhony.

Collins se protáhl a založil ruce za záda. Oči upíral k horským štítům. „Po tom, co jsem ti řekl, si asi musíš myslet, že jsi udělal chybu. Není to tady ale tak zlý, jak se zdá. Můžeš si říkat, co chceš, být s kým chceš. Lidi jsou víc přímý a otevřený. Když se někdo hádá, je z toho bitka, ale je to vyřešený. Žádný udávání, inkvizice, popravy. Je tady taky spousta zábavných spolků jako je divadlo, pár hudebních kapel, sportovní kluby, hospody a knihovny. Někdy se promítají filmy, ovšem ne ty citadelský, ale poctivý, starý filmy. Je jich jen pár, ale stejně nemůžu uvěřit, že by svět mohl vypadat jako na těch obrázcích. No a pak jsou tu desítky, ne, stovky chodících sukní,“ zasnil se Collins. „Jsou jako chodící svačinka.“

Lee se neudržel a vyprskl.

„Co je? Sám jsi sklátil kde co. Slyšel jsem o tý vaší skupince, co lovila v lepší společnosti. Jen počkej na Svátek Zimy.“

„Tak nějak mě to asi přešlo. Pořád to samý. Stejné řeči, stejné pohledy, stejná těla. Přestalo mě to bavit. A co se týče nějakých oslav, nemám zájem.“

Collins na něj šelmovsky zamrkal. „A není to spíš způsobeno někým jiným?“

Lee neměl náladu stáčet rozhovor na osobní záležitosti, a tak se raději zeptal: „Jak daleko je ta ubytovna? Mám pocit, že jsem prošel půlku města.“

„Nedá se nic dělat. Přívozy jsou v tahu, musíme pěšo. Neboj, ještě nějakých pět minut a jsme tam. Já bydlím s personálem u nemocnice, ale na ubytovně to znám. Párkrát jsem zašel za Dawsonem.“

Lee při zmínce o nejlepším kamarádovi protáhl obličej a Collins si to správně vyložil jako pokyn mlčet.

Opravdu to netrvalo déle než pět minut. Další betonová hrůza se tyčila na mírném kopečku asi sto metrů od břehu přehrady. Budova vypadala jako obří kvádr s tucty oken v celkem šesti patrech. Nebylo pochyb, že právě stojí před něčím, co kdysi sloužilo jako kasárny. U vchodu minuli několik mužů a jednu ženu. Vojáci – to označení se k nim nehodilo, avšak nic lepšího ho nenapadlo, leda to příšerné slovo Blokobrana – na ně přátelsky kývli a od ženy si vysloužili zamávání. Collins je hlasitě pozdravil a pak se otočil na překvapeného Leeho.

„Co je? Čekal jsi, že tě budou vraždit pohledem? Blokobrana jsou nejnormálnější lidi tady. Půlka z nich má sotva základní výcvik, ale snaží se. Někdy se k nám chovaj jak k polobohům. Obzvlášť Carter a Hall mají muže dobře vycvičené a bezmezně oddané. Jedná se však jen o desítky dobrovolníků. Daleko větší část se nás straní, někteří nám pořád nevěří. A najde se i pár skopových hlav, co vyvolávají problémy. Drž se ze začátku v budově, nebo v jejím okolí, kde jsou tréninkové plochy, a bude to v pohodě. Kedo neřekl, že máš být ubytovaný s dělníky a nevidím důvod, proč bys nemohl být s Blokobranou. Pouze do jídelny budeš asi chodit společně s pracovním týmem. Za ty tři dny, co jste byli v nemocnici, vydala Rada dost striktní pravidla ohledně jídla. Stravování je pro většinu lidí společné a dost střídmé. Aspoň že teče voda. Dieselové agregáty mají udržet čerpadla čtyři měsíce. Přesto se objevily protesty. Hlavně se do ničeho nezapleť,“ poučil ho Collins. „Mám jít s tebou nahoru?“

Lee netoužil po ničem jiném než po chvíli samoty. „Ne, to je dobrý, najdu to.“ Rychle se rozloučili a pak se vydal prozkoumat svůj nový… své místo k žití.

Komplex měl jen jeden hlavní vchod. Zřejmě tu kdysi býval strážný, nyní však vstup nikdo nehlídal. Vyšel po širokém schodišti do čtvrtého patra a zatočil doleva. Dlouhá chodba působila depresivním dojmem a jedinou její ozdobou byly pravidelně rozmístěné dveře. Na konci chodby osvěcovalo prostor velké okno a v pravidelných rozestupech také pár vysokovýdržných světel na baterie. Jak míjel jednotlivé vchody do ubikací, poznával blíž jejich obyvatele. Někteří měli na dveřích nalepené různé papíry a plakáty, pár lidí mělo vchod pomalovaný křiklavými barvami, takže jeho prázdné dveře mezi ostatními doslova zářily. Vzal za kliku a vešel do pokoje.

Místnost se táhla dozadu, kde ji zakončovalo široké okno. Část byla přepažená jako malá kuchyňka a když vyzkoušel dveře vpravo, dostal se do koupelny. Zde ovšem žádné okno nebylo, takže ho čekalo sprchování ve tmě. Stačilo k tomu přidat představu ledové vody… Na okamžik se mu vrátil velmi nepříjemný zážitek z jeskyně. Tehdy jen tak tak zachránil Seru z náruče smrti. Zahnal vzpomínku a dal se do prohledávání pokoje. Pokud Dawson zanechal nějakou informaci, určitě bude v pokoji.

Lee postupně prošel každou píď, podíval se pod postel i jedinou skříň, pohyblivý nábytek obrátil vzhůru nohama a sundal matrace. Oba šuplíky ve stole důkladně proklepal, jestli neukrývají falešné dno. Nakonec prohlédl kuchyni, ale v šeru nebyl schopen nic podrobného rozpoznat. Navíc pochyboval, že by si Sera na takovém místě ničeho nevšimla. V jedné z poliček však objevil několik druhů trvanlivých potravin. Podle toho, jak byly vyskládané, mu je tam Sera nechala záměrně. Pořád na něj myslela. Při té vzpomínce ho píchl lehký osten výčitek. Měl by jí alespoň poděkovat.

Když se vracel do hlavní místnosti, uslyšel zaklepání. Otočil klíčem, který prve našel viset na věšáku, a otevřel dveře. Na prahu nervózně postával muž, podle oděvu nejspíš úředník.

„Lee Parker?“

„Hmmm.“

„Mám pro vás vzkaz od Rady a také vám mám předat vaše osobní věci, zabavené při soudním procesu. Ohledně chodu na vojenské ubytovně se prý máte informovat u vašich přátel, neboť jste odmítl ubytování pro dělníky. Hezký den.“

Muž vypálil chodbou pryč, jako by mu hořela koudel za zadkem, a Lee jen těžko potlačoval zlost. V Citadele se k němu chovali s patřičnou úctou. Ale fajn. Vydrží hrát jejich hru. Tak dlouho, jak bude potřeba. Rozbalil balík a našel svůj vojenský tlumok. Všechny léky a palivové články samozřejmě zmizely. Nejdřív mu ukradli část na té Hlídce, kde ho se Serou věznili, a teď i tady. Alespoň mu zůstaly nože, jeho dýka, dvě sady jestřábího oděvu, identifikační karta a fotka, na níž se zrovna s Dawsonem a Stonem vraceli z jednoho flámu. Ve zbytku balíčku byla srolovaná pracovní kombinéza, základní hygienické potřeby, strohý příděl jídla a papír s informacemi a rozpisem služeb.

Lee ovládl odpor při pohledu na nechutnou, nepochybně obnošenou kombinézu a hodil všechno kromě svých věcí na stůl. Uniformu spolu s oblečením od Andrewa pečlivě složil do skříně a fotku opřel opatrně o plechový hrnek, aby nedošlo k jejímu poničení, kdyby se mu někdo rozhodl prohledat pokoj, což se s velkou pravděpodobností stane. Jen doufal, že u toho nebude. V momentálním rozpoložení by dotyčného nejspíš zabil. Nakonec vybalil zbytek věcí a pak ztěžka dosedl na postel. Nikam se mu už dneska nechtělo. Později si půjčí nějaké odborné knihy nebo válečné romány, pokud něco takového Povstalci v knihovnách mají. V Citadele byly podobné tituly dostupné, i když samozřejmě všechny prošly schválením Inkvizicí. Možná by tady díky tomu mohli mít něco zajímavého.

Natáhl se na postel a přejel rukou po čistém povlečení. Nepochybně opět Seřino dílo. Bezděčně se usmál. Aspoň něčeho se nemusí bát dotknout. Pak se zvedl, sebral kombinézu a co nejpečlivěji ji přepral.

Zbytek dne strávil opatrným, přesto intenzivním tréninkem. Svaly a šlachy protestovaly, ohlížel se však pouze na zranění v noze, kterou zatím šetřil. Na závěr absolvoval ledovou sprchu, a protože ve tmě nebylo co dělat, šel si lehnout.

Ráno se probudil plný sil. Snědl něco ze zásob, neboť stejně zatím nevěděl, kde je společná jídelna, a navlékl na sebe příšernou, leč alespoň vypranou kombinézu. Ubytovnu opustil brzy po ránu a na stavbu dorazil jako jeden z prvních. Nestačil ani najít velitele, nebo vlastně vedoucího, a oslovil ho malý podsaditý muž.

„Jsem nějakej Mark. Máme pracovat spolu,“ podal mu ruku dělník.

Lee kývnul na pozdrav a ihned se nabídl k manipulaci s těžkými předměty. Jednalo se sice o nejnamáhavější práci, ale nemusel se brodit smrdutým bahnem. Ještě než přešel k bezduchému plnění rozkazů, neodpustil si v duchu povzdechnutí.

Z jednoho z nejlepších zabijáků na světě je dělník. Snad je na tom Sera lépe.

Shýbl se k umírajícímu muži, aby jeho odchod urychlil. Přiložil prsty ke krku, když mu náhle pod rukou zavrněla drobná vysílačka. Zadíval se na křehký přístroj.

„Kdo je tam?“ řekl.

Vteřinová pauza.

„A kdo je tam?“

IV

„Nesnáším rybárnu!“

Sera tuhle větu pronesla polohlasně snad po sté, a to teprve uběhlo několik hodin. Brzo zjistila, že se pro ni práce v konzervárně proměnila v čiré peklo. Pouze netušila, který z důvodů na tom měl největší podíl Zda to byl nekonečně se opakující sled činností při kuchání ryb, kdy pro nedostatečné světlo mžourala pod ruce, jež se mezitím měnily v led. Anebo to bylo těmi nefunkčními hodinami, co se zastavily někdy krátce po poledni. Musely být rozbité. Jinak si totiž nedokázala vysvětlit, že čas prostě neubíhal. Pravý důvod se však skrýval v pohledech, které na ni její kolegové vrhali. Všichni věděli, že to ona odpálila přehradu. Všichni také věděli, proč to udělala. To bylo ovšem vše. První dny se Povstalci radovali z vítězství. Jenomže jak plynul čas, hrozba se stávala vzdálenější. Objevily se otázky. Bylo nebezpečí opravdu tak vážné? Mířila sem skutečně armáda o tisíci mužích? Nebyla jiná možnost, jak zachránit situaci? A co všichni ti mrtví? Kdo může za jejich smrt?

Po dnech a nocích bez elektřiny, bez tepla a s minimem potravin, se Blokem pomalu šířila zloba. Nijak tomu nepomohlo ani počasí. Slunečná obloha přetrvávala, takže bylo přes den hezky, ale v noci narůstal chlad. Nepadla ani kapka deště, která by omyla olezlé břehy přehrady… Nad celým městem se vznášel všudypřítomný puch hniloby a zkažených ryb. Povstalci se snažili očistit břehy pomocí vody odtékající nyní jako řeka do údolí, ale byl to jen zoufalý výstřel do tmy.

Sera se mrkáním pokusila zahnat slzy bezmoci. Byla vděčná Parkerovi za jeho čin, když Keda požádal o zrušení jejich trestů. Při stěhování mu v ubikaci nechala nějaké potraviny a čisté povlečení jako poděkování. Věděla, jak úzkostlivě dbá na čistotu, a také předvídala, že přestože se k němu Rada zachovala velkoryse, určitě mu způsobí co nejvíc naschválů. Timocha i Knighwalkerová nesli svou prohru nelibě.

Popravdě do teď netušila, jak přežila posledních deset dnů. Pracovala dvanáct hodin denně, takže neměla ani čas popovídat si s přáteli. Na Jasona nakonec i proti vůli poloviny Radních aplikovali urychlovač hojení, protože ho potřebovali dřív v terénu. Od té doby vyrážel bez přestávky do měst, ale jen málokdy se vracel s potřebnými zásobami. Naopak nosil špatné zprávy o represích ve městech. Citadela rozpoutala technologický teror. Povídalo se, že po smrti Felebiuse nastoupil na místo otce Představeného Ignacius, který veškerý pokrok prohlásil za svatokrádež a rouhání vůči Bohu. Obyvatelé byli nuceni vzdát se i toho mála, co směli používat. Ronalda neviděla vůbec, celé dny trávil na horní nádrži a nevracel se ani na ubikaci. Andrew byl připoutaný k nemocnici na druhé straně města. A Parker? Zahlédla ho jednou a stačilo to pouze k tomu, aby se jí sevřelo srdce bolestí. V pracovní kombinéze vypadal jako všichni ostatní, a přesto se nesl s grácií sobě vlastní. Každý jeho pohyb vyzařoval sílu a přesnost. Doposud však nesebrala odvahu ho jít pozdravit. Koneckonců, on za ní taky nezašel, tak proč by ona měla chodit první?

Po nesnesitelné půlhodině se továrnou rozezněl zvon. Pracovníci v rybárně se stravovali jako poslední a Sera vyhlížela jídlo vyloženě zoufale. Zhnuseně smetla z rukou zbytky šupin a zařadila se do fronty postupující ven.

Před jídelnou bylo narváno, protože se právě míjely pracovní skupiny. Sera se tísnila u zdi, chtěla si obhájit alespoň brzký vstup. Zrovna se shýbala k zemi, aby si lépe zavázala botu, když ji do uší udeřilo její jméno.

„Říkám vám, že za všechno může ta Trantorova holka. Beztak to Rada řekla jenom proto, abysme jí neroztrhali zaživa.“

Seře se po těle rozlilo horko. Tkanička jí zůstala volně spočívat v prstech.

„Ale zabili jsme přece celou citadelskou armádu, ne?“

„To nemůžeš vědět. Říkali, že na nás jde armáda, ano. Ale viděl ji někdo?“

„A jak vysvětlíš ty vraždy ve městě? Viděla jsem to. Ubohý Barty měl zrovna službu. Našli ho s prostřelenou hlavou, v rukou ještě držel pistoli.“

„Já to taky viděl.“

„Ano, tohle nepopírám, ale co když to bylo jinak? Jen se podívejte, kolik mezi sebou máme Citadelanů. A oni je ještě začlení do obrany, místo aby je drželi pod zámkem. Vždyť se ani jednomu nic nestalo. To mi přijde podezřelé.“

Seře se roztřásly ruce tak strašně, že je musela sevřít v pěst. Nikomu se nic nestalo? Jason málem zemřel. Ronald vyvázl s prostřelenou rukou a těžkým poraněním krku. Kdyby ho Parker neošetřil amorfinem, unikátním lékem hojícím všechny rány během okamžiku, vykrvácel by. A pak sám skončil zbrocený krví. Přežili jen díky svým schopnostem. Jak jen můžou…

„Jo, a co říkáte na to, že pustili Lovce? Toho parchanta měli odstřelit rovnou.“

„Slyšel jsem, že pracuje na budování nové přehrady.“

„Určitě je to kamufláž.“

Sera vztekle vyskočila na nohy. Odstrčila kolem stojící dělníky a několika kroky se ocitla přímo před skupinkou žen a jednoho muže. Jakmile ji spatřili, zmlkli, jako když utne. Ani se nenamáhala předstírat, že rozhovor neslyšela.

„A co jste udělali pro obranu města vy?!“ křikla, jako by byla od počátku součástí diskuze. Zvýšený hlas se rozlehl po okolí a zanechal za sebou dychtivé ticho.

Šedovlasá žena založila ruce v bok a nasadila ublížený tón. „My nemáme žádnou povinnost město bránit. Od toho jsou tu vojáci.“

„Ty vojáky jste teď právě odsoudili. Citadelští muži nasazují životy, aby nás ochránili. To my riskujeme životy, když jezdíme krást do měst. Jak nám můžete něco vyčítat?“

„Každý ví, že nevidíte věci objektivně, Sero,“ nedala se pracovnice. „Navíc trpíte Štolomským syndromem. Tak jak si dovolujete nás poučovat?“

Sera nad tou nehorázností jen zlostně zalapala po dechu. Znovu zatnula pěsti a někdo vzadu se posměšně uchechtl.

„No jo, neumí argumentovat, a tak se hned uchyluje k násilí. Nejspíš nás tady všechny zabije za to, že říkáme vlastní názory.“

„To jí přece nemůže projít, i když je dcera Radního.“

Sera nebyla schopna slova. Oni ji snad ještě veřejně zlynčují. Naštěstí se ozval signál z jídelny a rozepře byla přerušena ostrým rozkazem, aby se všichni dali do pohybu. Ukojení hladu se stalo novým cílem pracovníků a Sera měla díky tomu konečně klid. Vystála frontu k výdeji oběda a jen co popadla tác, zaplula do rohu ke stolu k několika starším dělníkům. Tak nějak čekala, že si od ní ihned odsednou, ale muži byli zabraní do nějaké debaty, a tak jen kývli na podrav a věnovali se dál rozebírání posledního zápasu v kopané.

Sera zhluboka vydechla a dala se do jídla. Tělem se jí rozlévala horkost, která neměla nic společného s obědem. Byla situace už dřív tak špatná, anebo se Povstalci proměnili v tupé stádo jen proto, že nemají plná koryta? Samozřejmě… nemohla soudit všechny. Mnoho lidí se snažilo a plně chápalo vážnost situace. Jenomže co s těmi, kteří narušují soudržnost skupiny? Vyčerpáním zavřela oči. Přesně proto se vždy od politiky držela co nejdál.

Právě dojídala poslední sousta, když se jídelnou rozlehl hlas vedoucího směny. „Věnujte mi, prosím, pozornost. Před chvílí dostaly všechny vedoucí složky oznámení o následujícím výnosu: S okamžitou platností je z důvodu vaší bezpečnosti zakázáno vycházení z domů po setmění. Dále doporučujeme, abyste se při pohybu odlehlejšími částmi města drželi ve větších skupinkách.“

V jídelně se okamžitě rozpoutala živá diskuze, co je příčinou zákazu. Každý se snažil překřičet druhého. „Proč máme zůstat doma? Vždyť ani nejde elektřina, jak se máme zabavit?“ „To zas vymyslela armáda? Upírají nám i ten kousek svobody, co nám zbyl?“ „Já na to kašlu, nebudu poslouchat rozkazy Citadelanů.“

„Uklidněte se, prosím,“ snažil se vedoucí zkrotit dav. „Určitě se neděje nic…“

„Našli několik mrtvol!“ zařval zničehonic někdo přes celý prostor. Dav se jako jeden otočil ke dveřím, kterými právě přibíhal nějaký dělník. „Ve městě jsou agenti Citadely!“

Rozpoutala se vřava. Najednou všichni utíkali z místnosti, jako by vrah musel zákonitě stát ve frontě na oběd. Sera se přimáčkla ke zdi a počkala, až šílenství opadne. Po jídle se jako jedna z mála vrátila do rybárny k výrobnímu pultu. Věděla, že by Jestřáb nikdy nezaútočil na takto zbytečném a nepraktickém místě. Bude si vybírat místa, odkud má dobrý přehled a možnost úniku. Jeho jedinou šancí je sabotovat město a vyvolat ještě větší strach a paniku, než jaká již nastala. A tuto šanci rozhodně nezahodí vtrhnutím mezi hromady rybích vnitřností a zabitím pár nanicovatých dělníků.

Zbytek dne uběhl v podivné mlze. Sera se vracela na ubytovnu pohroužena do chmurných úvah. Byla k ničemu. Zase. Přestože se schopnostmi nemohla s jejími přáteli měřit, pořád byla v porovnání s ostatními Povstalci jedna z nejlepších. Co kdyby se po agentovi porozhlédla sama? Celá Blokobrana prohledává město, byla to vlastně její povinnost. Pak ovšem nadšení opadlo. Jakou by proti němu měla šanci? Těžko by jí teď někdo dal ve skladu zbraní nějaké vybavení. A jít proti Jestřábovi s nožem? Stačilo si vzpomenout na její střet s tím šílencem z Městské hlídky, Tyronem Banksem. Ačkoli vyšla z boje vítězně, vzpomínka na krvácející rány byla hluboká a bolela stejně jako zranění, která jí uštědřil. Nemělo cenu si nic nalhávat. V tomto případě by neměla šanci. Ne bez pistole. Byla výborná střelkyně, avšak zbraň používala levou rukou. A s tou teď měla vážné problémy. Stěží v ní udržela nůž na kuchání.

Sera se nějakým záhadným způsobem dovlekla na ubytovnu a následně se vyvlekla po schodech do druhého patra. Minula Jasonovu ubikaci, kde teď byla nejspíš pouze Elena s dítětem a o dvoje dveře dál už stála před vlastním pokojem. Rozmrzele přejela rukou po odlupujícím plakátě s hudebním motivem. Bude si muset někde sehnat lepenku.

Jakmile za ní zapadly dveře, zhroutila se na podlahu. Příšerný puch rybiny ji neopustil ani v pokoji. Pár minut sledovala houstnoucí šero, dokud svou rezignaci nepovažovala za dostačující. Opřela se o kolena a vstala, levačkou jí přitom projela bolest. Takhle to nepůjde. Musí se dát zase dohromady. Zajde se Andrewem a požádá ho o radu, jak s rukou pracovat. Už se chystala převléct, když jí došlo, že má tento plán hluboké trhliny. Cesta z ubytovny do nemocnice si vyžádá minimálně půlhodinu. A stejně dlouho potrvá návrat. Navíc Andrew může mít náročnou službu a věnovat se pacientům v kritickém stavu. Porušila by nařízení Bloku a ještě pro nejistý výsledek. A pak to Seře najednou došlo. V této budově je ještě jeden medik. Polilo ji horko. Konečně má důstojný důvod, proč za ním zajít.

Sera prolétla pokojem a zapálila lampu, než se úplně setmí. Rychle shodila oblečení a zapadla do koupelny. Zalapala po dechu pod proudem ledové vody, ale tentokrát zimu vnímala jen vzdáleně. Popadla šampon a dala se do urputného drhnutí. Parker miloval čistotu, a pokud by k němu přišla jako oživlá rybí zdechlina, pochybovala, že by se jí dotknul, i kdyby jí chtěl pomoct. Nakonec si ručníkem co nejlépe vysušila vlasy a pak se vydala ke skříni. V poslední době normální oblečení vůbec nenosila. Prostě jen měnila pracovní kombinézy. Sáhla po volných kalhotách, tílku a přes něj zapnula na několik knoflíků teplou kostkovanou košili. Konečně se zase cítila sama sebou.

Na chodbě panoval větší klid než obvykle. Sera prošla celou ubytovnou, aniž by někoho potkala. S přibližujícím se cílem však začalo být okolní ticho přeřváváno zběsilým tlukotem jejího srdce. Proč byla tak nervózní? O nic přece nejde. Přesto stála před jeho dveřmi možná dvě minuty a nakonec zaklepala jen proto, že opodál bouchly dveře a Sera nechtěla, aby ji někdo viděl tupě postávat před cizí ubikací.

Zhoupla se na patách a pak jí tělem projela vlna zklamání. Nejspíš ani není doma. Následně málem dostala infarkt, když se otevřely dveře.

Parker měl na sobě jednoduché pískově zbarvené kalhoty a šedé tričko. Zatvářil se překvapeně, ale ne nepříjemně. Vteřiny ticha plynuly.

„Pozveš mě už dál?“ zeptala se.

Nepatrně se pousmál a ustoupil. Sera by byla schopná bytem projít i poslepu, nicméně v místnosti se svítilo. Nedokázala zakrýt překvapení, když vedle hořící lampy uviděla knihu. Prsty přejela po hřbetu. Jednalo se o nějaký válečný román.

„Ty umíš číst?“ žbleptla. Kruci. Samozřejmě, že umí číst. Zase to musela zazdít.

Parker zachoval vážnou tvář. „Ano, umím číst.“

„Totiž, myslela jsem, že nesmíte číst. Citadela přece zakazuje projevy umění.“

„Citadela zakazuje pouze formy umění, které negativně ovlivňují jedince. Což je, připouštím, skoro vše. Stalo se něco?“

V duchu zapudila několik typů odpovědí včetně variací na téma: musím mít důvod za tebou přijít? a řekla: „Bolí mě ruka, myslela jsem, že by ses mi na ni mohl podívat. Totiž, Andrew je daleko a já nemám čas a… kdyby ti to nevadilo.“

Parker pokynul k posteli a Sera se na ni nejistě svezla. Zatímco si vyhrnovala rukáv, přisedl si vedle a popondal lampu. „Tu košili sundat,“ řekl.

Seře vstoupil nach do tváří, ale snažila se to brát jako standardní lékařskou prohlídku. Svlékla košili a okamžitě se do její kůže zakousl chlad.

„Je tady hrozná zima,“ zadrkotala zuby.

„To vidím.“

„Cože, jak to…?“ Sklonila hlavu níž a málem se propadla studem. Bez podprsenky její tenké tílko odhalovalo víc, než by si přála. Pokusila se zakrýt, ale Parker ji usadil.

„Nekruť se. Koneckonců, nic, co bych ještě neviděl, ne?“

Vzal její ruku opatrně do svých a Sera si všimla, že se zlehka usmál. Vlastně měl pravdu. Vždyť ještě před pár dny spolu dokonce čekali dítě. Při té vzpomínce jí zmrzl úsměv na rtech. Jejich dcera. Nechtěná nebohá dcerka. Otřásla se tichým vzlykem.

„Bolí?“

„Ne, já, špatná vzpomínka. Nějak mám teď pořád čas přemýšlet.“

„Rozumím.“

Sera sledovala, jak jí jeho štíhlé prsty tančí po kůži. Občas sykla, když se ruka dostala do nějakého bolestivého úhlu, ale Parker jí nedopřál odpočinku. Tlačil na správné body, dokud se svaly neuvolnily, protahoval prsty a zkontroloval hojící se ránu.

„Lee?“

„Hmmm?“

„Zase jsem ti zapomněla poděkovat.“

„Za co tentokrát?“

„Že jsi zrušil naše tresty. Mohl jsi chtít po Kedovi cokoli a bylo to jen tohle.“

Ticho.

„Nic víc jsem nepotřeboval,“ řekl po krátké odmlce.

Seře se rozbušilo srdce. Jak to myslel? Nepotřeboval víc ústupků, nebo nepotřeboval nic jiného, než aby tu byla s ním?

„Omlouvám se,“ zašeptala.

Parker překvapeně zvedl hlavu a zahleděl se jí do tváře. Ledově modrým očím neuniklo nic. Pochopil přesně, co měla na mysli.

„Nemusíš se omlouvat. Tušil jsem, jak se věci vyvinou. Bylo to moje rozhodnutí. Nejsem ani překvapen chováním lidí. Lidé,“ povzdychl si, „se nikdy nezmění. Ať se sklání před diktaturou, nebo vládnou sami sobě, vždycky to nakonec dopadne stejně.“

„Ty ses ale změnil.“

Pokrčil rameny. Zdálo se, že chce něco říct. Nakonec jen stočil koutek do ironického úsměvu. „Je pravda, že jsem si musel zvyknout na vaši neúctu k čistotě.“

Kdysi by se urazila, teď se jen tiše zasmála. Čím to, že se s ním cítila tak dobře? Dokonce našla odvahu zeptat se na otázku, které je oba tížila.

„Našel jsi nějakou stopu?“

V Parkerově hlase zaznělo podráždění. „Ne. Ale ještě jsem nevyplýtval všechny možnosti. Jsem si jistý, že dřív nebo později se objeví nějaká nápověda.“ Ještě jednou pořádně zacvičil se Seřinou rukou a odtáhl se. „Tyhle poslední cviky zkoušej každou volnou chvíli.“

Sera zkusmo zahýbala paží. „Díky, cítím se lépe.“ Natáhla se po košili a snažila se ignorovat narůstající ticho. Napadlo ji, že by ho požádala ještě o nějaká podobná cvičení, ale jen by vypadala jako zoufalec. Kdyby ji chtěl vidět, přišel by za ní sám. Přestože proti tomu každičká část těla protestovala, viděla samu sebe, jak vstává, ještě jednou děkuje a jde ke dveřím. Vzala za kliku a otočila se. Parker ji zamyšleně sledoval.

„Dobrou noc,“ řekla.

„Dobrou noc.“

„Nenarušilo ti to trochu plány?“ zeptala se. Seděla u stolu a jako obvykle četla nějakou knihu.

Přišel k ní a pohladil ji po vlasech. Nekonečně dlouho po nich přejížděl. Byly stejně krásné jako ty její…

„To sice ano,“ přitakal, „ale už jsem našel řešení.“

V

Lee ležel na zádech a zíral do stropu. Na hrudi mu spočívala otevřená kniha, kterou před půlhodinou přestal číst. Přestože byl román zajímavý, a rozhodně by ho nenašel v seznamu Citadelou povolené četby, nedokázal se soustředit. Dnes během společného oběda oznámil vedoucí směny zákaz vycházení po setmění. Zatímco si ostatní dělníci šuškali nad možnou příčinou, Lee okamžitě věděl, co za tímto rozkazem stojí. Alespoň jeden z agentů Citadely zůstal naživu. Domněnka se mu potvrdila odpoledne, kdy na stavbu přiběhl mladý Povstalec a celý rozčílený oznámil nález několika těl. A stejně jako ostatní dělníci musel bezmocně čekat na výsledek pátrání.

Lee si rozmrzele povzdychl a položil knihu na stolek. Lákalo ho vydat se hledat agenta. Nechtěl si hrát na hrdinu, toužil pouze přestat se nudit. Po tom prohlášení v jídelně začala jedna jeho část doufat, že by ho mohli zařadit do Blokobrany. Avšak Kedo s ním měl evidentně jiné plány. Radní dobře věděl, že nejhorší trest pro vojáka je jen bezbranné čekání na to, co se stane.

Vstal, aby zhasl lampu, když se ozvalo zaklepání. Že by Radní konečně docenili jeho kvality? Přešel ke dveřím, připravil se na všechno možné a otevřel. Překvapením na okamžik oněměl.

Sera se tvářila rozpačitě. Přešlapovala na místě, zrakem těkala po okolí.

„Pozveš mě už dál?“

Ustoupil a nechal ji vejít dovnitř. Neviděl Seru od chvíle, kdy odešla z nemocnice. Vyměnili si spolu pár vět, ale skoro celou dobu vstřebával výjev před sebou. Viděl ji zraněnou, mučením zahnanou až na pokraj smrti, ale přesto teď vypadala ještě zuboženěji. Když si sundala košili, aby se mohl podívat na její ruku, spatřil rudé skvrny na kůži a ucítil skoro neznatelný pach rybiny. Zřejmě se ze sebe zoufale snažila vydrhnout pozůstatky těžké práce, než se u něj odhodlala hledat pomoc. Znala ho. V duchu se nad tím zjištěním usmál. Ať chtěl nebo ne, nikdy se k němu takhle blízko nikdo nedostal.

Lee provedl všechny rehabilitační cviky, které znal, a poradil jí, jak pokračovat. Napadlo ho nabídnout Seře další pomoc, ale kdyby o ni stála, určitě by si sama řekla. A ohledně vnucování se ženám měl svá jasná pravidla: Nikdy se k tomu nesníží. Navíc má svůj úkol. Nesmí se nechat rozptylovat.

Jakmile Sera odešla, svlékl oblečení, co mu Collins věnoval, a zalehl. Na čtení neměl náladu, a tak zhasl světlo a zkusil usnout. Teprve pak si uvědomil, že si ani neumyl ruce. Ještě před čtrnácti dny by mu to vadilo. Usnul s myšlenkou, že se lidé přece jen možná mění.

Uběhl týden, během kterého se situace v Bloku dramaticky zhoršila. Jedinou dobrou zprávou byl nástup deštivého období, takže se břehy přehrady konečně trochu omyly. Na náladu Povstalců měl však déšť devastující účinek. Bez slunečních paprsků se staly podzimní dny nekonečným chladem. V mokru se pracovalo mnohem hůř, ledové bahno zatékalo dělníkům pod kombinézy, a i Lee měl co dělat, aby nepropadal depresi. Blokobrana ani nijak nepokročila s nalezením Jestřába, zato každou noc nacházela nová mrtvá těla. Objevily se lokální protesty, které se Radě nedařilo potlačit. Povstalci odmítali v nastalých podmínkách pracovat, a i na opravě přehrady ubylo dělníků. Lee počínání Rady absolutně nechápal. Měli by lidem sebrat příděly, dokud nezačnou opět poslouchat. Místo toho hlásali donekonečna nutnost a důležitost pomoci slabšímu. V jídelnách stále potkával stejné tváře, které ovšem na stavbě nezahlédl ani omylem. Vztek v něm narůstal každým dnem. Toužil co nejdřív vypadnout z téhle díry, a tak zdvojnásobil úsilí při pátrání po memoáru. Během zřídkavých chvil volna vyzpovídal všechny lidi, o kterých dostal informaci, že s Dawsonem přišli do styku. Vše bez úspěchu. Aby alespoň nějak využil svoje schopnosti, začal s sebou nosit na stavbu pod bundou pás se svými noži. Když už nic jiného, nenechá se trapně zabít. Stačilo, že se s ním před pár dny sesunul kus bahnitého břehu a Lee skončil téměř po krk v ledové nechutnosti, odkud ho jeho spolupracovník Mark tahal za hlasitého smíchu deset minut. Ohavné vzpomínky ho nezbavila ani studená sprcha.

Leeho úvahy přerušil hlas vedoucího. „Čas na odpočinek, hoši. Seřaďte se k obědu.“

Mark si stoupl vedle něj. „By mě zajímalo, kolik darmožroutů se do fronty nacpe tentokrát.“

Lee pokrčil rameny v gestu jasně vypovídajícím: Máte, co jste chtěli.

V jídelně stála hlava na hlavě. Procpat se takovou masou nemytých těl byl pro Leeho hotový očistec. Naštěstí mu Mark svými rozložitými rameny razil cestu. U výdeje potlačil chuť vzít spravedlnost do svých rukou a prohnat nůž krkem mužů a žen, kteří neplnili své povinnosti. Sebral tác s nevábně vypadajícím obědem a rezignovaně vyrazil za Markem. Velmi brzy zjistil, že mu samota bude dopřána pouze na ubytovně Blokobrany. Za to se ale pomalu stával nedobrovolným odborníkem na pravidla kopané. Míjel právě dalšího muže s tácem, když kolem nich nazad prolétl dělník, jehož jiný vyhodil od výdejního pultu. Lee elegantním úkrokem ze své oblíbené bojové sestavy uhnul stranou a vzdáleně zaznamenal, že muž, který šel před ním, udělal to samé. Zraky všech přítomných se upřely do středu jídelny, pár mužů pomohlo dělníkovi na nohy. Následně veškerý pohyb ustrnul. Rozhostilo se ticho.

Lee odhodil tác s jídlem ve stejný okamžik jako muž před ním. Prostorem třísklo kovové nádobí, ale to už oba drželi v rukou vojenské nože.

„Co mě prozradilo?“ řekl muž, který stál ještě deset vteřin předtím v řadě před Leem.

„Ukázkově provedené jeekopma. Za tenhle úkrok trestal Curtis obzvlášť přísně.“

Jestřáb se usmál. „Však mi to také stačilo jen jednou. Takže, co teď uděláš? Je tu kolem spousta nevinných Povstalců. Jistě nechceš rozpoutat nějaký masakr.“

Přihlížejícím teprve až nyní došlo, čeho jsou svědky. První útěk zmařil agent rychlým a přesným hodem nože, ještě než Lee stačil zareagovat. Dělník se zhroutil na zem s probodnutým hrdlem.

„Mám jich dost na to, abych k Bohu poslal ještě pár Nevěřících,“ křikl. „Tak jen do toho, utíkejte pro pomoc! Třeba mě tady Lovec Povstalců zaměstná natolik, aby se vám podařilo uniknout vašemu osudu.“

Dělníci se ani nepohnuli a Lee od nich hrdinství nečekal. V duchu kalkuloval, kolik a jaké zbraně u sebe agent může mít.

Jestřáb se ušklíbl. „Jak moc to budeš zdržovat, než…“

Lee vyrazil dopředu. Hned ze začátku provedl složitou sekvenci pohybů, na kterou agent odpověděl stejně agresivně. Jeden výpad střídal druhý ve smrtícím tanci a Lee pocítil nenadálé vzrušení z boje. Byl nejlepší. Věděl to. Co věděl, on to cítil. Vyhnul se úderu na krk, zablokoval útok, provedl výpad, stáhl se. Z každého pohybu přešel plynule do jiného. V jeden okamžik se do sebe zaklesli noži, až čepele nechutně zaskřípaly. Lee přenesl těžiště trochu dozadu, strhl nože do boku a současně prudce vykopl vysoký přímý kop. Zasáhl čelist, až agent odlétl dozadu. Zpětný náraz Leemu sebral stabilitu, tak jen usměrnil sílu a otočil se kolem osy. Ještě během obratu sáhl druhou rukou po dalším noži, a jakmile dokončil otočku, vrhl ho proti agentovi. Zasáhl hrudník. Během vteřiny překonal vzdálenost a ukončil Jestřábův život.

Lee se zhluboka nadechl. Tělem mu koloval adrenalin a hledal další cíl k likvidaci. Vytáhl z mrtvoly nůž, očistil ho o jestřábův oděv, a potom to samé provedl i s vrhacím nožem. Když se zvedl, hleděl do nehybných tváří dělníků.

„Dojděte pro velitele Blokobrany. Hned!“ rozkázal.

Trvalo neuvěřitelně dlouho, než si informace našla cestičku k pár mozkům, jejichž majitelé odběhli splnit rozkaz. Lee znovu pomalu vydechl a pak ještě jednou. Tělo se mu chvělo touhou po pohybu. První se k němu odvážil Mark.

„No chlapče, tak tohle se musí vidět na vlastní oči.“

„Připadá ti to jako zábava? Ten agent zabil desítky vašich lidí,“ odsekl Lee.

„A ty jsi nás ho zbavil. Šuškalo se o tvých schopnostech, ale nikdo pořádně nevěděl, jak je to doopravdy. Myslím, že tohle hodně věcí změní,“ proklamoval Mark mysticky. Zvedl ruku s úmyslem Leeho poplácat po zádech, ale nakonec si to moudře rozmyslel.

Lee se naposledy rozhlédl po vyděšených pohledech a řekl: „Stejný osud si zaslouží většina z vás. Svým chováním a ignorací ohrožujete své blízké. Žádná společnost nepotřebuje zbytečné lidi.“ Nato se otočil a neurčitě prohodil k Markovi. „Najdou mě na ubikaci.“

Bouři, která mu planula v hrudi, zkrotil až ledový déšť. Teprve teď si uvědomil, jak moc mu práce na stavbě vadila. Byl voják, profesionál. Zaslouží si respekt. Už jen jeho chvilková ztráta kontroly ukazuje, jak moc na něj mají Povstalci špatný vliv.

Ubytovnou naštěstí prošel, aniž by někoho potkal. Neměl náladu vysvětlovat skvrny od krve na pracovní kombinéze. Jakmile se ocitl na ubikaci, shodil ze sebe oblečení a narval ho do koše. Absolvoval vydatnou sprchu a následně si dal nahý několik jednoduchých cviků, aby rozproudil krev. Poté si oblékl šedé kalhoty, tričko a přidal k tomu Collinsův svetr. Sedl si na postel a dal se do meditace.

Očekávaná návštěva přišla až těsně před soumrakem. Lee se nenamáhal otevřít dveře. „Dále!“

Dovnitř nejistě vstoupil tentýž úředník, který mu prve přinesl věci. Lee ho probodl pohledem.

„Ehm,“ odkašlal si muž. „Ehm, ehm. Rdni Keo vas ce viet.“

„Cože?“

„Radní Kedo vás chce vidět,“ zopakoval úředník a pak utekl z pokoje.

Lee by se snad i rozesmál, avšak špatná nálada stále převládala. Připevnil si pás s noži a vydal se k budově Rady. Přesnou polohu místa si pamatoval podle Stonova popisu během bitvy o přehradu.

Když dorazil na místo, v budově zůstalo už jen pár úředníků. Ujala se ho mladá žena, jež ho bludištěm chodeb provedla s neochvějnou jistotou, a cestou po něm házela svůdné pohledy. Lee je zdvořile ignoroval.

„Jsme tady, pane. Radní Kedo vás očekává,“ usmála se a vypjala hruď.

Pane? V duchu zakroutil hlavou a stroze poděkoval. Aniž by se na ni ještě podíval, zaklepal a po pár vteřinách vešel.

Kedova kancelář působila jako hlavní stan vojenského štábu. Zdi pokrývaly mapy s rozmístěním předsunutých hlídek od Alfy až po Foxtrot, jednotlivé plány měst, něco, co vypadalo jako značně nepřesné schéma Citadely, a také několik fotografií z doby kdy byl Kedo zřejmě ještě ve velení nějakých jednotek. Nábytek byl strohý a funkční.

Radní sledoval jeho pohled od pracovního stolu a podal stručné vysvětlení. „To byli mí hoši, když jsem byl ještě velitelem Hlídky Charlie. Ty časy mi chybí. Minimum byrokracie a maximum kázně. Nezasloužili si takový osud. Posaďte se.“

„Raději bych zůstal stát.“

„A já bych zase radši, abyste se posadil, vaše ctihodnosti,“ zopakoval Kedo s důrazem na jednotlivá slova.

Lee okamžik váhal, než ustoupil a sedl si. Aniž by si to chtěl přiznat, Kedova autorita na něj měla vliv. Byl vyšší důstojník a vyšší důstojníci se poslouchají. Tuto poučku měl zakořeněnou příliš hluboko.

„Takže Parkere, budu stručný. Asi ti přijde normální vyhrožovat občanům Bloku smrtí. Přišlo na tebe nejméně čtyřicet stížností.“

Lee nevěděl, co říct. Stížnosti? Co je tohle proboha za lidi? Nakonec jen neurčitě prohodil: „Opravdu?“

Kedo ho sledoval přimhouřenýma očima. Pak se k Leeho překvapení zaklonil v křesle a uvolnil se. „Je to kupa sraček.“

„Pane?“

„Zcela mimořádně s tím, co jsi tam hrdinsky prohlásil, souhlasím. Kromě stížností přišly i pochvaly. Vyslechli jsme desítky svědků, hlavně nějaký Mark Sordesky o tobě hovoří jako o polobohu. Abych to shrnul: Nejenom že se ti podařilo objevit nepřátelského agenta, ale zároveň jsi ho i úspěšně zneškodnil. K tomu tu jsou ještě zásluhy při obraně města.“

„Které jste tehdy v nemocnici nijak extra neocenil,“ rýpnul si Lee.

„Které jsem tehdy v nemocnici musel trochu usměrnit, aby do toho zbytek Rady nezasahoval,“ opravil ho Kedo.

„Chápu. Co ode mě chcete?“

Kedo se opřel lokty o stůl a sepjal ruce. Leemu tím připomněl otce Felebiuse. Pak se ale zamyšleně poškrábal ve vousech a obraz byl pryč.

„V poslední době jsme neorganizovaní a máme příliš málo opravdových vojáků. Tví bývalí kolegové, Carter a Hall, zajišťují obranu města a dohlížejí nad hlídkami. Stone a Harris mají na starost výjezdy do měst. Po tom, co byl z našich těžce zraněn Bruce Nardo a Sera Trantorová byla, řekněme, odstavena, už pořádně nemám koho posílat. Citadela rozpoutala ve městech peklo. Jsme bez informací a bez zásob.“

„Rozumím.“

„Chci ti navrhnout tohle,“ pokračoval Kedo. „Dám ti sto mužů. Vycvič z nich pořádné vojáky. Bývalé kasárny jsou obrovské. Využij některé její obyvatele, kteří ještě nejsou v žádné jednotce, a já ti pošlu zbytek.“

Lee skryl překvapení. Čekal ledasco, ale vlastní armádu?

„Proč já?“

„Není to snad zřejmé? Obvykle se vyjadřuji docela jasně.“

„Před třemi týdny jste mě chtěl zabít.“

„Přiznávám, že to dlouho bylo mé přání. Ale nevěřím teorii, že jste přehradu odpálili schválně, abyste vyvolali převrat. A i kdyby. Nás soupeřící strany v Citadele nezajímají. Pro Blok je důležité, že nás teď chvíli nebude nikdo otravovat. Máme jiné starosti.“

„Rada s tím souhlasila?“

„Mám podporu od Trantora. Víc v tuhle chvíli nepotřebuju.“

Lee se ušklíbl. „Takže si budujete soukromou armádu? A já mám být co? Váš poskok?“

Kedo prudce vstal a Lee ho okamžitě následoval. „Co si myslíš, hochu? Jsi možná vynikající voják, ale pořád jsi proti mně ještě mládě. Víš, jaké to je, vést takové množství lidí? Přestože jsme ztratili osminu populace, pořád mluvíme o sedmi tisících občanů Bloku. Jen se podívej, jaké problémy vyvolal výpadek elektřiny. A aby toho nebylo málo, tak neustále dokola slyším humanistické plky Knighwalkerový, která všechno akorát komplikuje. Lenden Bato si začal hrát na vlastním písečku a mě se jeho stanovisko vůbec nezamlouvá. Takže ano, buduju si vlastní armádu. Velel jsem Hlídce Charlie, když jsi ještě sál matce prsa. Měl jsem výsledky. Myslíš, že nevím, proč mě sem odveleli? Báli se mě. A tak mi dali moc, aby mi zavřeli pusu. Ve skutečnosti mi ji akorát sebrali. Tohle není doba na hrátky. Musíme přežít v tomhle světě. Růžová bouře je od nás pár stovek kilometrů. A to není náš jediný problém.“

Můj milý hochu, vždycky jde o státní záležitosti. Brzy zjistíte, že udržet vládu stojí značné úsilí. Dodržování zákonů se dá docílit mnoha způsoby, ale jen jeden je efektivní a trvalý.

Lee polkl a nechal doznít Felebiusova slova. Kedo byl možná stejný. A přesto o něm Sera nikdy neřekla křivého slova. Kromě pár nesmyslných stížností samozřejmě. To se ovšem nevyhne nikomu.

„Dobře. Chci však neomezené velení. Budou dělat, co já řeknu. Mám určité metody a ty zaberou čas. Buďte si ale jistý, že vás nezklamu.“

Kedo se usmál. „Fajn. Jak si vaše ctihodnost přeje. Je tu však jedna záležitost a ta bude po mém. Je mi jasné, že si k sobě hned vezmeš Jasona Stona. Fajn. Riveru ti dám, až vyřeší problém nahoře v elektrárně, pokud ho chceš taky. Řekl jsem to ale jasně. Dám ti sto mužů. A ty to budeš respektovat.“

Lee zamrkal, když mu došel význam Kedových slov. Možná trochu moc prudce namítl: „Citadela umožňovala službu i ženám. Jejich krvežíznivost, obratnost a důvtip jsou při bojových akcích užitečné. A co se týče síly, nebo jiných omezení…“

„Mně je úplně jedno, že krvácí každý měsíc, Parkere. Ale přiznej si. Co tě sem přivedlo? Díky čemu jsi ztratil možnost stát se prakticky vládcem celé Sabrie? Kvůli komu to všechno začalo?“

Lee musel dát Radnímu za pravdu a Kedo mu to poznal ve tváři.

„Jsem rád, že jsme se pochopili. A teď, je tu něco, co mám začít hned zařizovat?“

„Zaveďte standardní citadelské hodnosti. Ulehčí to předávání rozkazů a už jsem si docela zvyknul na oslovování ‚kapitáne‘. Upozorněte obyvatele, ať neútočí na nic v černém, a zpřísněte dohled nad zásobami a dodržováním pracovních povinností. Moji muži budou mít hlad. A,“ zarazil se, „dostaňte ji ven z té rybárny.“

„Jak si přejete, vaše ctihodnosti,“ zavrněl Kedo.

„A přestaňte mi říkat ctihodnosti.“

„Jaké jsou rozkazy?“

„Odložíme útok ještě o pár týdnů.“

„Nesouhlasím. Teď jsou nejvíc zranitelní.“

„Nebuďte netrpělivá, velitelko. Stejně musíme počkat, až dají město trochu dohromady. Přece neobsadíme ruiny.“

VI

Sera v šoku zírala na ohromnou ceduli vylepenou na zdi ubytovny. Četla oznámení znovu a znovu, neschopna pochopit, jestli se jedná o žert, anebo ne. Blok že zakládá profesionální armádu? A první setkání je už dnes večer v prostorách nedalekého divadla. A co je míněno větou: Pokud jste byli zařazeni do výběrového řízení, najdete oznámení v obálce připevněné na dveřích vaší ubikace?

Sera dočetla a málem se ve vchodu srazila s rokující skupinkou.

„Ty jo, to je tak super. Konečně pořádná akce. Slyšel jsi, jak vyřídil toho agenta? A teď nás bude učit. Neskutečný,“ rozplýval se mladý Povstalec.

„Dělej, ať nepřijdeme pozdě. Musíme si zabrat místa vepředu. Vybíraj jen sto mužů.“

„Ach jo, já vám závidím,“ povzdechla si jedna z dívek.

„A co prosím tě? Vždyť bys nevydržela ani pět minut,“ zasmál se vyšší z mladíků.

„To sice jo, Justine, ale kdyby mě komandoval takovej fešák, dala bych si říct, jestli víš, jak to myslím. Viděli jste ty jeho oči? Potkala jsem ho na chodbě. Jsou jako zamrzlá řeka,“ básnila.

Mladíci svorně vyprskli smíchy a holky do nich škádlivě strčily. Nato se celá skupina vzdálila směrem k divadlu.

Sera za nimi zůstala stát s otevřenou pusou. Co to zatraceně mělo znamenat? Od kdy místní holky pálí za Parkerem? Jedno ale bylo jisté. Vybírali se kandidáti do specializované jednotky, a pokud má někdo šanci tam být, pak bude ona z Povstalců na prvním místě.

Cestou na ubikaci brala schody po třech. Vzdálenost překonala v rekordním čase, a když uviděla na dveřích přilepenou obálku, zavýskla radostí. Servala dopis i s kusem plakátu a dala se do čtení.

Vážená slečno Trantorová, vzhledem k nastalým okolnostem se Blok rozhodl přehodnotit Vaše pracovní zařazení a přeřazuje Vás tímto k standardní osmihodinové směně v hlavní městské knihovně. Stávající ubytování zůstává. Přejeme Vám hodně pracovních úspěchů.

Sera civěla na papír. Poté ho obrátila. Zadní stránka byla prázdná. Znovu otevřela obálku a důkladně prozkoumala vnitřek. Pak se sehnula na zem a zvedla zbytek plakátu, jestli na něm není nalepená další obálka. Vteřiny míjely. Zrak jí padl na vedlejší vchod, kde bylo oznámení také připevněné. Bezohledně psaní otevřela.

Vážený pane Jakinsi, byl jste vybrán mezi kandidáty do speciální obranné jednotky…

Sera vzlykla a hodila obálku před dveře. Parker zakládá soukromou armádu. A ona u toho nebude.

Vztekle vyběhla do čtvrtého patra a prořítila se chodbou. Nezastavila se, aby popadla dech, a hned začala bušit do Parkerových dveří.

„Otevři, slyšíš? Otevři, ty jeden podrazáku!“

Netrvalo dlouho a několik zvědavých obyvatel vystrčilo hlavu ze dveří. Jakmile ale zaregistrovali, o jakou dvojici se jedná, rychle zase zalezli dovnitř.

„Parkere!“ zaječela a kopla do dveří.

„Sero?“

„Ronalde?“

„Co se tady proboha děje?“ řekl a zavřel za sebou dveře své ubikace.

Sera se k němu zoufale vrhla. „Rone. Ty víš, o co tady jde? Prý se zakládá nějaká armádní jednotka. Parker to snad vede. A já mám být v knihovně. V knihovně!“ vzlykla.

Ronald se zatvářil nejistě. Nakonec položil Seře ruku na rameno. „Je to tak. Právě jsem se vrátil z horní elektrárny, budu teď chvíli zase doma, než mechanici realizují moje plány. Parker dostal na starost vznik nové stočlenné úderné jednotky. Vybírají pouze muže.“

Sera se ostře nadechla a jen kuňkla: „A ty tam jsi taky?“

Ronald polknul. „Jo.“

„Ach,“ a pak se rozplakala.

„Je mi to líto, chápu, že…“

„Nic nechápeš! Vzali mi všechno. Zase! Zase zůstanu sama. Zase. Zase. Zase!“ A aniž by na Ronalda ještě pohlédla, rozběhla se k východu z ubytovny, a dál ulicí až k divadlu.

Před budovou bylo hotové pozdvižení. Sera se držela v pozadí a sledovala proud mladíků i starších mužů vstupujících do divadla. Pár minut po jejím příchodu zahlédla na cestě i Ronalda. Tvářil se smutně, ale odhodlaně.

Sera si našla lepší výhled a čekala. Asi po půl hodině opustila budovu větší skupina lidí a za další půl hodinu ještě větší. Minuty plynuly nesnesitelně pomalu a zároveň příliš rychle. Když měla jistotu, že už je setkání u konce, vmáčkla se mezi vycházející dav a prorazila si lokty cestu dovnitř. Nevnímala překvapené pohledy ani pár ironických poznámek. Do sálu vtrhla ve chvíli, kdy odcházeli poslední návštěvníci. A dočista ztratila řeč.

Parker stál na podiu oděn v jestřábím stejnokroji, který ostře kontrastoval s rudou oponou. Pohlédla vpravo a uviděla Jasona také kompletně v černém. Opozdilci zvědavě sledovali situaci. Jakmile bývalí Jestřábové odhalili zdroj neočekávaného chování, prostor kompletně ztichl. Jasonovi se ve tváři mihla bolest. Stroze rozkázal: „Všichni hleďte zmizet. Hned! Tady se žádný divadelní představení hrát nebude.“ Nato seskočil z pódia, aby případné ignoranty osobně vykopal ven.

Když ji minul, pokusil se něco říct, ale Sera ho vůbec nevnímala. Zrak upírala na Parkera. Jen vzdáleně postřehla, že se za ní zavřely dveře. Popošla dopředu a Parker mezitím elegantně seskočil dolů.

„Někde cestou se mi nejspíš ztratila pozvánka na tuhle párty,“ sykla.

Parker ji pozoroval absolutně klidný. „Neztratila,“ odpověděl.

To prachsprosté konstatování pravdy ji okamžitě rozčílilo. „Konečně jsi dostal, cos chtěl? Budeš velet téhle smrduté díře?“

„Nic takové jsem si nepřál. A myslel jsem, že je to tvůj domov.“

Sera popošla až úplně k němu. Hledala v jeho tváři cokoli, co by ji alespoň malinko pohladilo po duši. Nějakou lítost, že se ona nemohla stát součástí jeho armády. Slib, že zařídí, aby se mohla stát členem jednotky. Věděla, že schopnosti na to má. Byla vynikající střelec. Byla fyzicky zdatná. Uměla přežít v divočině. Kruci, přežila přece Růžovou bouři!

„Proč nejsem na seznamu kandidátů?“

Parker si povzdechl, jako když mluví učitel s natvrdlým žákem. „Jednotka je určena pouze pro muže,“ pak se odmlčel, jako by zvažoval další slova. „Je mi líto, nestačila bys na to,“ řekl hlasem prostým všech emocí.

„Jak jsi jen mohl?“

Nereagoval, a tak popošla blíž. „Jak jsi jen mohl,“ zopakovala a strčila do něj.

„Dávej si pozor,“ zavrčel.

Zarazila se. Příliš dobře si pamatovala, jak ji ztrestal za její drzost v jeskyni. Ustoupila o krok dozadu, ruce však měla pořád zatnuté v pěst.

„Chci k tobě do jednotky.“

„Ne.“

„Ne? Jak ne?“

„Vyjádřil jsem se jasně.“

„Proč ne? Jsem jedna z nejlepších.“

„Prostě to nejde,“ odpověděl nekompromisně.

Cítila, jak se jí po tvářích skutálelo několik slz.

„Myslela jsem, že jsme přátelé.“

„Nikdy jsem ti nezavdal,“ zarazil se. „Jsme přátelé.“

„Jsi zrádce!“ zaječela mu do obličeje. „Obyčejný nanicovatý zrádce!“

„Tak dost,“ zařval, až sebou trhla. „Nebudu tady poslouchat nějaká vykonstruovaná obvinění. Přesně to je důvod, proč do armády ženský nepatří. Podívej se na sebe. Nedokážeš ani přijmout pravdu. Myslíš si, že když jsi dcera Radního, že si z tebe každý sedne na zadek? Jednotka je určena mužům, a tak to je. To, že jí velím já, na tom nic nezmění. Tak už to konečně…“

Sera nevěděla, jestli větu dokončil, nebo se zamyslel nad tím, co řekl. Měla pocit, jako by ji někdo zaživa rozerval na kusy. Otočila se a vyběhla z divadla. Utíkala směrem k ubytovně, do centra veškeré té bolesti. Přes slzy neviděla na cestu, takže zakopla a odřela si ruce. Zvedla se, ignorovala hořící plíce, a znovu se rozběhla. Před ubytovnou bylo živo, ale hlouček se kupodivu rozestoupil. Nemusela ani zpomalit. Zaslechla pár udivených otázek i posměšků a pak najednou stála před svou ubikací. Obálka ohledně pracovního přestupu stále ležela na zemi. Kopla do ní a vpadla do pokoje.

Popošla jen pár kroků a zhroutila se na zem. Myslela si, že se s Parkerem začínají sbližovat a on ji takhle hodí přes palubu. Po tom, co prožili. Pachuť zrady Seře stoupala krkem jako žluč. Opravdu si myslel, že dosáhla svých výsledků jen kvůli svému původu? Kvůli statusu dcery Radního? Když její matku zabila Městská hlídka, zařekla se ochránit Blok. Nikdy ji nezajímala vláda, ani nějaké výhody plynoucí z její pozice. Vždyť ani žádné neměla. Jen ji neustále někdo kritizoval. Povstalci se k ní báli přiblížit pro její původ. A tak se jedinou oporou stali bývalí Citadelané, mezi nimiž si konečně našla přátele. Jenomže o ně nakonec také přišla. Steven byl mrtvý. Ronald se po celou dobu držel v pozadí a teď, když se spřátelili, dostal nové úkoly jak v elektrárně, tak nyní nově v jednotce. A Jason? Rodina bude mít vždycky přednost. Ne, ne. Zůstala sama. Odsunutá na vedlejší kolej, umístěná někam do knihovny, kde ztrouchniví stejně jako cenný majetek, který je v ní ukrytý.

Sera si otřela oči. Už s ním nepromluví. Nikdy. Ať si žije svůj osamělý život, když ho to baví. Zvedla se na nohy a v tom se ozvalo zaťukání. Srdce jí poskočilo radostí. Otevřela dveře.

„Ach, to jsi ty.“

Ronald nervózně přešlápl. „Můžu dál?“

Sera ustoupila a pak se vrátila do pokoje. Skopla boty a v oblečení padla na postel. Neměla sílu ani stát.

„Doufala jsi v někoho jiného, viď?“ usmál se omluvně.

„Na tom nezáleží.“

„Mrzí mě to. Opravdu. Byl jsem se dokonce zeptat Keda.“

„Ty jsi byl u něj doma?“

„Jo, málem mě vynesl v zubech. Ale potvrdil platnost rozkazu. Je mi to líto. Neboj, nechám tě o samotě, jen jsem ti chtěl říct, že nejsi sama.“

Ronald se otočil ke dveřím a Sera mu sáhla po ruce. „Zůstal bys?“

Zarazil se, avšak přikývl. Posunula se na posteli a Ronald si přilehl vedle. Položila mu hlavu na hrudník a on ji objal kolem ramen. Pak se natáhl pro peřinu a oba je přikryl. Sera zavřela oči a vstřebávala jeho teplo. Možná opravdu někdo zůstal.

Ještě, než usnula, našla si do jejího podvědomí cestičku nevinná slova, která zašeptal do ticha: „Proč chceme ty, kteří nás nechtějí.“

„Veliteli!“

„Co chcete, Craftová?“

„Dostali jsme hlášení z měst na sever od Tarakazu,“ chrlila se ze sebe, aniž by se omluvila za vyrušení. „Trim vyhlásil nezávislost na Citadele a další města se přidávají!“

Udeřil dlaní do stolu. „Tak přece jenom…“

„Jaké jsou rozkazy, pane?“

„Zatím nic. Trocha chaosu neuškodí.“

VII

Uběhl měsíc a Lee začínal být se svou jednotkou konečně trochu spokojený. Ze začátku se potýkal s problémy každého důstojníka, a to s nedostatečnou vůlí mužů. Z dvou set pozvaných uchazečů vyloučil dvacet krátce po zahájení, když je nechal patnáct minut stát v tréninkových postojích. Dalších třicet mužů odešlo po zjištění, že se jedná o vznik profesionálního vojenského útvaru, a ne pouze o využívání výhod plynoucích z této pozice. Během prvního týdne odpadlo posledních padesát nedisciplinovaných jedinců, a protože se situace v Bloku nevyvíjela dobře, a Rada nutně potřebovala průzkumníky, které by vyslala do měst, začalo tréninkové peklo.

Dva týdny se věnoval pouze fyzické přípravě, než začal se základy boje muže proti muži. Podvečer podřídil studiu taktiky, popisoval citadelské postupy a nutil povstalce číst válečné romány, z nichž pak rozebírali jednotlivé prvky. Stone se mu stal pravou rukou a velkou pomoc poskytl také Rivera, který dělil svůj čas mezi práci na přečerpávací elektrárně a intenzivní trénink. Určité zadostiučinění mu přineslo i nadšení mužů. Bezmezně ho poslouchali. Netrvalo dlouho a zavedly se společné dopolední tréninky pro muže pod velením ostatních bývalých Jestřábů. Odpoledne si každý velitel určoval sám.

Lee trávil s muži skoro veškerý volný čas, zbytek večera věnoval odpočinku, přípravám na druhý den nebo pátráním po memoáru. A přesto nebyl spokojen. Ačkoli se snažil vnitřní hlas ignorovat, večer se výčitky vynořovaly znovu a znovu. Sera mu chyběla.

Neviděl ji od jejich hádky v divadle. Až pozdě si uvědomil, že musel Seru neskutečně zranit poukázáním na její společenský status. Od chvíle, co ji potkal, dávala jasně najevo touhu být raději řadovým Povstalcem, a při soudním procesu se do ní Rada opřela dvojnásob. Navíc zastával Curtisův názor: Ženy jsou pro armádu přínosem. Znal několik žen z řad Jestřábů i Městské hlídky a často byly mnohem vražednější, jako by se snažily si svá místa udržet za každou cenu. Na druhou stranu měl pravdu i Kedo. Stačilo si jen vzpomenout, jak dopadl střet s jeho bývalou jednotkou v administrativní budově, kde se nečekaně potkal s Alex Dinnersovou. Opět se do toho zamotaly city, jež vyřešila smrt. Čas od času se na Seru nenápadně zeptal Stona, ten ale nevěděl už vůbec nic. Jeho žena s ním trávila veškerý volný čas. Lee mu to ani nemohl mít za zlé. Párkrát ho napadlo, že by využil Riveru, ale vždycky si to rozmyslel. Respektoval ho jako člena jednotky a vojáka, avšak kdykoli s ním měl mluvit soukromě, cítil podivné rozladění. Na druhou stranu musel ocenit jeho nasazení. Pracoval na sobě víc než všichni ostatní. Již přes týden zůstával v tréninkové hale po skončení výcviku a využíval skrovného osvětlení. Koneckonců to byla jeho zásluha, že se podařilo aktivovat přenosné ponorné turbíny, které mechanici umístili pod vodopád. Nebyl to žádný zázrak, ale turbíny generovaly dostatek energie pro osvětlení několika veřejných budov a z kohoutků tekla vlažná voda.

Uběhlo několik dalších dnů a Lee pomalu nahrazoval fyzickou přípravu nácvikem bojových technik včetně použití zbraní. Muži se učili celkem rychle, objevily se však i první náznaky krize. Ať už to byly poraženecké nálady, nebo přehnané sebevědomí. Pár vojáků mělo také fyzické problémy a zdálo se, že to dolehlo i na Riveru. Po jednom z náročnějších tréninků si ho vzal stranou.

„Jak pokračuje práce na elektrárně? Všimnul jsem si zhoršení tvé kondice. Jestli tě to zmáhá, vypusť trénink každý druhý den, a hlavně ty večerní.“

„V pohodě, nic mi není. Oprava horní elektrárny není tak vážná, jak jsme se původně domnívali. Jde spíš o pochopení principů. Kluci mají ode mě nějaké plány k realizaci, takže tam nemusím být každý den. S trochou štěstí začneme přečerpávat nádrž do dvou týdnů. Máme co dělat, za necelý měsíc je Svátek Zimy.“

„Fajn.“

Nastalo napjaté ticho.

Lee bojoval s vlastní hrdostí a nakonec ke svému vlastnímu údivu bitvu prohrál. „Jak se má Sera?“

Rivera tuhle otázku evidentně nečekal. Několikrát v rukou protočil ochranné bandáže, než neurčitě odpověděl. „Nevím, zahlédl jsem ji jen párkrát. Míjíme se. Ale jestli ji chceš vidět, proč za ní nezajdeš? Bydlí dvě patra pod tebou.“

Ano, bydlí. Lee nad tím přemýšlel už delší dobu. Návštěvou snad žádné zásady neporuší. Konečně… může se vymluvit na obyčejnou lékařskou kontrolu. Jestli s rukou cvičila poctivě, bude mít už hybnost nejspíš v pořádku. Ale člověk nikdy neví…

Lee se vrátil myšlenkami zpátky a zjistil, že ho Rivera pozorně sleduje. „Ještě něco, Parkere?“ zeptal se a hodil nervózní pohled ke dveřím

„Ne, to je všechno. Zabalíme to tu.“

„Ještě zůstanu. Neměl jsem čas procvičit včerejší sestavu. Světla budou svítit dvě hodiny, tak využiju čas.“

Lee pokrčil rameny. „Jak chceš, ale očekávám, že zítra budeš mít dost sil. Úspěšný trénink.“

„Jo, měj se.“

Venku před budovou se do Leeho opřel studený vzduch. Přelétl pohledem okolní budovy, z nichž se linulo slabounké světlo přenosných lamp. Snad nebudou muset hasit další požár, protože se pár povstalců rozhodlo zatopit doma otevřeným ohněm. Beztak už řešili jednu smrt kvůli udušení kouřem. Znovu se zhluboka nadechl. I když byla zima, cítil se příjemně. Rozhodl se ještě pro krátký běh. Vezme to k troskám přehrady a zpátky. Dva kilometry rychlým tempem mu snad ulehčí rozhodnutí, jestli za Serou zajít. Přehodil tlumok s vybavením přes hlavu a rozběhl se.

Čerstvý vzduch mu udělal dobře, a tak si trasu ztrojnásobil. Po druhém úseku chtěl stočit směr k ubytovně, avšak překvapila ho rozsvícená světla v tréninkové hale. Co tam Rivera ještě dělá? Pak se nemá divit, že nestíhá. Vešel znovu dovnitř a zůstal stát před pootevřenými dveřmi. Málem už bral za kliku, když ho zastavil Riverův hlas.

„Ne, to těžiště musí níž. Jsi moc zbrklá. Znovu.“

„Nesnáším tenhle postoj.“

„Říkej něco, až v něm budeš stát čtyři hodiny.“

„Cože? To bych asi umřela.“

„Já umřu z tebe. Ještě chvíli pokračuj v remcání a přestanu tě učit.“

„Ne, to ne!“

Následovalo chvilkové ticho, které kupodivu přerušil Rivera.

„Fajn. Teď z tohohle postoje dvacet sérií po třech ranách. A ať tě ani nenapadne zvednout těžiště.“

Ozvěna ran se rozezněla prostorem. „Nekruť se. Rychleji. Ale přesnost!“ Série úderů skončila. „Dobře, velmi dobře. Teď dáme ještě nohy. Nemáme už moc času, takže rovnou kopy. Jdou ti dobře a máš v nich sílu, proto se soustřeď hlavně na stabilitu.“

Téměř deset minut se ozývalo vytrvalé dunění, až byl Lee překvapen její výdrží. Využil hluku a po schodech vyšel na ochoz, kde zůstal ukrytý ve stínu. Pokud se nemýlil, bude před koncem ještě patnáctiminutový cvičný boj. A měl pravdu. Rivera nenechal na Seře suchou nit. Padala na zem po nepovedených výpadech, několikrát dostala rány do obličeje, dvakrát ji přehodil přes záda, až ji musel zvednout a postavit na nohy. Pokaždé, když dopadla nějaká tvrdá rána, se Rivera zatvářil nešťastně. A Sera ho povzbuzovala dál a dál. Vstávala, aby mohla znovu upadnout, v očích jí plál oheň. Lee se silou vůle držel v klidu a zároveň nemohl od té podívané odtrhnout zrak.

Trénink skončil a Sera se vysíleně opřela dlaněmi o kolena. Oba byli bez dechu, od úst jim stoupaly obláčky páry. Když se zase narovnala, radostně si s Riverou plácli na znamení dobré práce. Leeho tělem přitom pohledu projela vlna žárlivosti. Sera vrátila chrániče a pak se nervózně rozhlédla kolem sebe.

„Zdrželi jsme se déle než obvykle. Dáme si sprchu radši až na ubytovně, ať nás tu nenachytá správce.“

Takhle jediná věta v něm doslova odpálila bombu. Nevěděl, co ho rozzuřilo víc. Zda zjištění, že tahle situace trvá už delší dobu, anebo ona společná sprcha? To se sprchují společně? Čekal, dokud neodejdou, a přitom si neustále dokola přehrával dnešní výjev. Nemohl uvěřit, že Sera požádala o pomoc právě Riveru. Vždyť byl mnohem horší než Lee. A pak ho napadla mnohem nepříjemnější myšlenka. A neopustila ho ani po cestě na ubikaci.

Druhý den dal volný průchod své nevoli. Nechal Riveru předcvičovat všechny cviky, které normálně předváděl sám, a navíc zdvojnásobil délku provedení. Volno využil obchůzkou mezi vojáky, opravoval postoje nebo provedené techniky. Když byla ohlášena pauza na oběd, muži doslova utekli ze dveří, kdyby si snad chtěl přestávku rozmyslet.

Lee se sklonil k pomůckám na zemi a předstíral, že nevidí Riverův rozzuřený pohled a kupodivu i Stonův.

„Co to mělo znamenat?“ obořil se na něj Rivera.

„Co konkrétně máš na mysli?“

„Nepředváděj se. Schválně jsi mě nechal dvě hodiny dřít jako v Citadele. Neshodil jsem tě před jednotkou, ale udělej to ještě jednou a moji podporu nečekej. Nemám povinnost dělat ti tu poskoka. Jsme tu s tebou, abychom ti pomohli a udržovali si formu.“

„Rivera má pravdu,“ přidal se Stone. „Co to do tebe vjelo?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Devět nocí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.