ŠOKUJÍCÍ PŘÍBĚH ČLENA HAMÁSU, ČLOVĚKA, KTERÝ SE VZEPŘEL SVÉMU OSUDU – A NYNÍ RISKUJE VŠE, ABY VYNESL NA SVĚTLO PŘÍSNĚ STŘEŽENÁ TAJEMSTVÍ A UKÁZAL SVĚTU CESTU K MÍRU.

MOSAB HASAN (JOSEF) JÚSUF je synem šejcha Hasana Júsufa, zakládajícího vůdce Hamásu, organizace, která je na mezinárodním poli pokládána za teroristickou a je zodpovědná za bezpočet sebevražedných bombových atentátů a řadu vražedných útoků proti Izraeli. Mosab byl, jakožto nedílná součást tohoto hnutí, několikrát vězněn izraelskou tajnou službou. Náhodné setkání s jedním britským turistou nastartovalo období šestiletého hledání, jež ohrozilo Hamás, členy jeho rodiny i jeho vlastní život. Následně Mosab přijal Ježíšovo učení a získal politický azyl v Americe.

RON BRACKIN jako investigativní novinář důkladně procestoval celý Střední východ. Svými články a sloupky přispívá do řady médií, včetně USA Today a Washington Times.

Čtivá osobní zpověď člověka, kterého vlastní rodina zavrhla a který by se po návratu domů nejspíš nedožil úsvitu, odkrývá nepřekonatelné rozpory palestinského osudu, ztrátu lidskosti plánovačů arabského teroru i jejich protivníků z izraelské bezpečnostní komunity, ale také překvapivou jiskru naděje a přátelství dvou lidí ze znepřátelených stran.

PhDr. JAKUB SZÁNTÓ,
zahraniční zpravodaj České televize na Blízkém východě

Jsem přesvědčen, že tento unikátní příběh nadchne všechny zájemce o izraelsko-palestinské vztahy a také blízkovýchodní dění. Velmi přínosná bude tato publikace i pro čtenáře preferující problematiku zpravodajských a bezpečnostních služeb.

Brig. gen. Ing. Bc. IVO SCHWARZ,
velvyslanec ČR v Izraeli

Jedná se o naprosto fascinující a strhující příběh. Měl jsem sám navíc možnost se s Mosabem i setkat. Knihu mohu jen doporučit.

TOMÁŠ POJAR, M.A., bývalý velvyslanec v Izraeli,
bezpečnostní analytik, prorektor CERVO Institutu

Takhle bezprostřední a autentický vhled do izraelsko-palestinského konfliktu ze zcela unikátní perspektivy syna jednoho z jeho hlavních aktérů by si nikdo neměl nechat ujít. Uprostřed drsné reality se najednou vynoří silný mezilidský vztah, který nakonec překoná i letitým konfliktem otupělé a mechanicky postupující mašinérie.

Dr. ROBERT ŘEHÁK,
diplomat a hebraista

NAPÍNAVÝ PŘÍBĚH O TERORU, ZRADĚ, POLITICKÝCH INTRIKÁCH A NEUVĚŘITELNÝCH ŽIVOTNÍCH ROZHODNUTÍCH

Originally published in the U.S.A. under the title: Son of Hamas, by Mosab Hassan Yousef

Copyright © 2010 by Mosab Hassan Yousef

Czech edition © 2018 by Rosa Media s.r.o. with permission of Tyndale House Publishers, Inc. All rights reserved.

České vydání © 2018 Rosa Media s.r.o. se svolením nakladatelství Tyndale House Publishers, Inc. Všechna práva vyhrazena.

Translation © 2018 Robert Žižka

ISBN 978-80-905418-7-0 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-907444-2-4 (EPUB)

Milovanému otci a mé zraněné rodině

Obětem palestinsko-izraelského konfliktu

Každému lidskému životu, který můj Pán zachránil

Členové mé rodiny, jsem na vás velmi hrdý. Jen Bůh ví, čím vším jste museli projít. Uvědomuji si, že to, co jsem udělal, způsobilo další hlubokou ránu, která se v tomto životě nemusí zhojit – možná budete muset žít s hanbou, která ji provází.

Mohl jsem se stát hrdinou a můj lid na mne mohl být hrdý. Vím, o jakého hrdinu můj lid stojí – o postavu bojovníka, jenž zasvětil svůj život a svoji rodinu věci našeho národa. I kdybych zemřel, předávali by si můj příběh z generace na generaci a byli by na mne navěky nesmírně hrdí; ve skutečnosti bych ale žádným velkým hrdinou nebyl.

Namísto toho jsem se stal v očích mého lidu zrádcem. I když jste na mne kdysi mohli být pyšní, nyní vám přináším jen hanbu. Ačkoliv jsem býval korunním princem, nyní jsem cizincem žijícím ve vzdálené zemi, cizincem, jenž bojuje s osamělostí a temnotou.

Vím, že mne vidíte jako zrádce. Prosím, zkuste pochopit, že jsem nezradil vás, ale vaše vnímání toho, co znamená být hrdinou. Až začnou národy na Blízkém východě – jak Židé, tak Arabové – chápat něco z toho, čemu jsem porozuměl já, jen pak nastane mír. A pokud byl můj Pán odmítnut kvůli tomu, že zachránil svět před pekelným trestem, nevadí mi, když i já jsem odmítán!

Nevím, co přinese budoucnost. Vím však, že se nebojím. Chtěl bych vám předat to, co mi až dosud pomáhalo přežít. Pokud by byl zachráněn aspoň jeden nevinný lidský život, pak je veškerá vina a hanba, kterou po léta musím nést, jen nepatrnou cenou, již bylo potřeba zaplatit.

Kolik lidí oceňuje to, co jsem udělal? Ne až tak mnoho. To je ale v pořádku. Věřil jsem tomu, co jsem dělal, a stále tomu věřím – to je pro mne na této dlouhé cestě jediným zdrojem síly. Každá ušetřená kapka nevinné krve mi dává naději pokračovat až do posledního dne.

Já platil, i vy jste platili. Přesto i nadále přicházejí účty války a míru. Kéž je Bůh s námi a pomůže nám tento těžký náklad nést.

S láskou

Váš syn

OBSAH

Mapa Izraele a okupovaných území

Slovo autora · Předmluva

KAPITOLA 1: Zatčení

KAPITOLA 2: Žebřík víry

KAPITOLA 3: Muslimské bratrstvo

KAPITOLA 4: Házení kamenů

KAPITOLA 5: Boj o přežití

KAPITOLA 6: Návrat hrdiny

KAPITOLA 7: Radikalizace

KAPITOLA 8: Rozdmýchávání plamenů

KAPITOLA 9: Zbraně

KAPITOLA 10: Jatka

KAPITOLA 11: Nabídka

KAPITOLA 12: Číslo 823

KAPITOLA 13: Nikomu nevěř

KAPITOLA 14: Nepokoje

KAPITOLA 15: Na cestě do Damašku

KAPITOLA 16: Druhá intifáda

KAPITOLA 17: V utajení

KAPITOLA 18: Nejhledanější osoby

KAPITOLA 19: Boty

KAPITOLA 20: Rozpolcenost

KAPITOLA 21: Hra

KAPITOLA 22: Obranný štít

KAPITOLA 23: Nadpřirozená ochrana

KAPITOLA 24: Ochranná vazba

KAPITOLA 25: Sálih

KAPITOLA 26: Vize pro Hamás

KAPITOLA 27: Sbohem

Epilog · Dodatek · Doslov

Účinkující · Slovníček · Časová osa

Poznámky · O autorech

SLOVO AUTORA

ČAS JE JAKO ROVNĚ POLOŽENÁ NIT, na jednom konci je narození a na druhém smrt.

Události naproti tomu připomínají spíše perský koberec – tisíce barevných vláken vetkaných do spletitých vzorů a obrazců. Jakýkoliv pokus seřadit události jen z hlediska chronologické posloupnosti by se ze všeho nejvíc podobal snaze vytahovat jednotlivá vlákna a klást jedno za druhé. Bylo by to možná jednodušší, ale ztratil by se vzor.

Tuto knihu jsem utkal ze svých vzpomínek vylovených z víru života stráveného na okupovaných územích a spřádal jsem je v pořadí, v jakém se vynořovaly – postupně i současně.

Do příloh jsem zahrnul krátkou časovou osu spolu se slovníčkem a seznamem důležitých postav, abyste se dokázali lépe orientovat a mohli porozumět arabským jménům a termínům.

Z bezpečnostních důvodů jsem z vyprávění o citlivých operacích prováděných izraelskou tajnou službou Šin Bet záměrně vynechal řadu detailů. Informace zveřejněné v této knize žádným způsobem neohrožují pokračující boj proti terorismu, ve kterém hraje Izrael vedoucí roli.

A nakonec, Syn Hamásu je příběh bez konce, podobně jako celý Blízký východ. Zvu vás proto k návštěvě mého blogu na www.sonofhamas.com, kde sdílím své vhledy na aktuální vývoj v regionu, a díky kterému můžete být neustále v obraze. Umísťuji sem také nejnovější zprávy o tom, jak Pán jedná s touto knihou, v mé rodině i kam mne dnes vede.

M. H. J.

PŘEDMLUVA

MÍR NA BLÍZKÉM VÝCHODĚ je již více než pět desítek let svatým grálem diplomatů, ministerských předsedů a prezidentů. Každý, kdo nově vstupuje na světovou scénu, se domnívá, že právě on dokáže vyřešit arabsko-izraelský konflikt. A každý z nich nakonec zažívá neúspěch, stejnou totální beznaděj jako všichni ostatní, kteří mu předcházeli.

Faktem je, že málo lidí ze Západu si dokáže představit Blízký východ a jeho obyvatele v celé složitosti. Já toho ale schopen jsem díky své jedinečné situaci. Jsem totiž synem tohoto regionu a tohoto konfliktu. Jsem dítětem islámu a synem obviněného teroristy. A jsem také následovníkem Ježíše.

Nebylo mi ještě dvacet jedna let a už tehdy jsem měl zkušenosti, které bych nikomu nepřál; viděl jsem zoufalou chudobu, zneužívání moci, mučení i smrt. Byl jsem svědkem zákulisních jednání předních blízkovýchodních vůdců, jejichž jména plnila úvodní stránky novin po celém světě. Měl jsem důvěru nejvyšších vrstev Hamásu a účastnil se intifády. Pobýval jsem v nejobávanějším izraelském vězení. A jak uvidíte, učinil jsem taková rozhodnutí, která ze mne v očích lidí, jež miluji, udělala zrádce.

Moje neuvěřitelná cesta vedla temnými místy, zároveň mi otevřela přístup k ohromujícím informacím. Na stránkách této knihy píšu o událostech a procesech, o nichž doposud věděla jen hrstka jedinců, a odhaluji tak některá dlouho skrývaná tajemství, jež měla zůstat zahalená tmou.

Vyjevení těchto skutečností zřejmě zapůsobí v některých oblastech Blízkého východu jako rázová vlna, já ale doufám, že přinese i útěchu a úlevu rodinám mnoha obětí nekončícího konfliktu.

Když se dnes pohybuji mezi Američany, zjišťuji, že mnozí mají k arabsko-izraelskému konfliktu řadu dotazů. Odpovědí je však málo a věrohodných informací ještě méně. Slýchávám otázky:

- „Proč spolu lidé na Blízkém východě nedokážou vycházet?“

- „Kdo je v právu – Izraelci, nebo Palestinci?“

- „Komu ta země ve skutečnosti patří? Proč se Palestinci nepřestěhují do jiných arabských zemí?“

- „Proč Izrael nevrátil území a majetek, které získal v šestidenní válce v roce 1967?“

- „Proč tolik Palestinců ještě pořád žije v uprchlických táborech? Proč nemají svůj vlastní stát?“

- „Proč Palestinci tak nenávidějí Izrael?“

- „Jak se může Izrael chránit před útoky raket a sebevražedných atentátníků?“

Všechny tyto otázky jsou dobré. Ani jedna z nich se však nedotýká podstaty problému. Současný konflikt sahá hluboko do historie, až k nepřátelství, které panovalo mezi Sáraj a Hagar, popsanému v první knize Bible. Nicméně chceme-li pochopit politické a kulturní reálie, stačí se vrátit k důsledkům první světové války.

Když válka skončila, dostala se palestinská teritoria – po celá staletí přirozený domov palestinského lidu – pod mandát Velké Británie. A britská vláda měla o této oblasti zvláštní představu, kterou v roce 1917 vyjádřila v Balfourově deklaraci: „Vláda Jeho Veličenstva příznivě pohlíží na zřízení národní domoviny židovského lidu v Palestině.“

Palestinské území začaly zaplavovat stovky tisíc židovských imigrantů, většinou z východní Evropy. Střety mezi Araby a Židy se staly nevyhnutelnými.

V roce 1948 Izrael získal postavení státu. Palestinská území však zůstala bez vlastní suverenity. Absence ústavy, která by napomáhala udržet alespoň zdání pořádku, vedla k tomu, že se nejvyšší autoritou stal náboženský zákon. Pokud si však tento zákon může každý volně vykládat a vynucovat tak, jak se mu hodí, následuje chaos. Okolní svět vnímá konflikt na Blízkém východě jen jako přetahování o proužek země. Skutečný problém však spočívá v tom, že zatím nikdo nepochopil, co je pravou podstatou problému. V důsledku toho vyjednávači od Camp Davidu až po Oslo sebejistě přikládají dlahy na ruce a nohy kardiologického pacienta.

Abychom si rozuměli. Nenapsal jsem tuto knihu proto, že bych se považoval za člověka chytřejšího nebo moudřejšího, než jsou velcí myslitelé naší doby. Není to tak. Ale věřím, že Bůh mi tím, že mne postavil na různé strany tohoto zdánlivě neřešitelného konfliktu, dal možnost jedinečného pohledu na věc. Můj život si nárokovalo mnoho stran – podobně jako směšně malou oblast ve Středomoří, jedněmi nazývanou Izrael, druhými Palestinou a ještě jinými okupovaným územím.

Na následujících stránkách chci objasnit některé klíčové události, odhalit některá tajemství a také předat naději, že i nemožné se může stát možným.

Kapitola 1

ZATČENÍ

1996

JEL JSEM AUTEM – bylo to malé bílé Subaru – po jedné z úzkých silniček, které vedou k hlavnímu tahu nedaleko města Rámalláhu na Západním břehu. Projížděl jsem nepřehlednou zatáčkou, zlehka jsem přibrzdil a pomalu se blížil k jednomu z mnoha checkpointů, které jsou roztroušeny na silnicích směřujících k Jeruzalému.

„Vypni motor! Zastav auto!“ zakřičel někdo lámanou arabštinou.

Z okolních křovisek bez varování vyrazilo šest izraelských vojáků. Obestoupili vůz. Všichni měli samopal a všechny samopaly mi mířily na hlavu.

Zaplavila mne panika. Zastavil jsem a vyhodil klíčky otevřeným okénkem.

„Ven! Ven!“

Jeden z mužů nečekal, škubl dveřmi, vytáhl mne a srazil na zem do prachu. Ani jsem si pořádně nestihl zakrýt hlavu, když se do mě pustili. Snažil jsem se chránit si obličej, těžké vojenské boty rázem zamířily jinam: na žebra, ledviny, záda, krk, hlavu.

Dva muži mne vytáhli na nohy, odvlekli ke kontrolnímu stanovišti a za betonovým zátarasem mě srazili na kolena. Ostrým plastovým páskem mi svázali ruce za zády; utáhli až příliš pevně. Někdo mi zavázal oči, pak mne hodili do džípu. Ležel jsem vzadu na podlaze. Když jsem přemýšlel, kam mne vezou a na jak dlouho, mísil se ve mně strach a hněv. Bylo mi sotva osmnáct a za několik týdnů jsem měl na střední škole skládat závěrečné zkoušky. Co mě čeká?

Po kratičké jízdě džíp zpomalil a zastavil. Jeden z vojáků mne vytáhl z auta a sejmul mi pásku z očí. Mžoural jsem v ostrém slunečním světle a pochopil jsem, že se nacházím na vojenské základně Ofer. Základna Ofer patří mezi největší a nejvíc zabezpečená vojenská zařízení na Západním břehu.

Po cestě k hlavní budově jsme minuli několik obrněných tanků zakrytých plátěnou plachtou. Monstrózní obludy mne fascinovaly pokaždé, když jsem je zpoza brány zahlédl. Vypadaly jako obrovské balvany.

V budově za námi přišel lékař, který mne zběžně prohlédl, zřejmě aby bylo jisté, že vydržím vyšetřování. Prohlídkou jsem musel projít úspěšně, protože mi během chvíle znovu nasadili pouta i pásku přes oči a strčili mne zpátky do džípu.

Když jsem se snažil stočit tak, abych se vtěsnal do malého prostoru určeného pro nohy, šlápl mi mohutný voják botou na bok a současně mi zaryl ústí poloautomatické pušky do hrudníku. Prostor u podlahy se plnil zápachem spalovaného benzínu; stahovalo se mi hrdlo. Kdykoliv jsem se pokusil trochu ulevit zkroucenému tělu, zapíchl mi voják hlaveň pušky ještě hlouběji do hrudníku.

Náhle mi tělem projela tak ostrá bolest, až jsem zaťal zuby. Bylo to, jako by mi v hlavě vybuchla raketa. Rána přišla z předního sedadla, jeden z vojáků mě nejspíš uhodil pažbou do hlavy. Ani jsem se nestihl začít chránit a udeřil mne znovu, tentokrát silněji a do oka. Chtěl jsem uhnout, ale voják, který si o mne opíral nohy, mě zatlačil zpátky.

„Nehýbej se, nebo tě zastřelím!“ zařval.

Nemohl jsem ale jinak. Instinktivně jsem ucukl pokaždé, když mne jeho kolega udeřil.

Pod drsnou páskou mi začínaly otékat oči, necítil jsem tvář. Nohy jsem měl odkrvené. Dýchal jsem zrychleně a přerývaně. Ještě nikdy jsem nezakusil takovou bolest. Horší než tělesná bolest však byla hrůza z toho, že jsem vydaný na milost něčemu nemilosrdnému, něčemu hrubému a nelidskému. Měl jsem v hlavě zmatek, marně jsem se snažil porozumět motivům těch, kteří mne trýznili. Chápal jsem, když někdo bojoval a zabíjel z nenávisti, hněvu, kvůli odplatě nebo dokonce z nutnosti. Já ale těm vojákům nic neprovedl. Nekladl jsem odpor. Udělal jsem všechno, co mi řekli. Nepředstavoval jsem pro ně žádnou hrozbu. Byl jsem svázaný, s páskou na očích, neozbrojený. Co to v nich bylo, že je tak těšilo ubližovat? Dokonce i to nejpodřadnější zvíře zabíjí z nějakého důvodu, ne jen ze sportu.

Myslel jsem na to, jak asi bude mámě, až se dozví, že mě zatkli. Můj otec byl v té době v izraelském vězení, a tak jsem byl hlavou naší rodiny. Budou mne držet ve vězení měsíce a roky stejně jako jeho? Pokud ano, jak to bude matka zvládat, když i já budu pryč? Začínal jsem chápat, jak se nejspíš musel cítit můj otec – dělal si starosti o rodinu a byl zarmoucený vědomím toho, že i my si o něj děláme starosti. Když jsem si představil matčinu tvář, vstoupily mi do očí slzy.

Napadlo mne také, zda nepřijdou vniveč všechny ty roky strávené na střední škole. Pokud jsem skutečně směřoval do izraelského vězení, propásnu příští měsíc závěrečné zkoušky. Padaly další a další rány a v hlavě se mi rojily otázky i zoufalé výkřiky. Proč mi to děláte? Co jsem udělal? Nejsem terorista! Jsem ještě dítě. Proč mě takhle bijete?

Jsem si skoro jistý, že jsem několikrát omdlel, ale pokaždé, když jsem se probral, vojáci tam pořád byli a pořád mne tloukli. Nemohl jsem ranám uhýbat. Jediné, co jsem mohl dělat, bylo křičet. Zvedl se mi žaludek a v krku jsem ucítil hořkost; pak jsem začal zvracet.

Než jsem definitivně ztratil vědomí, přepadl mě hluboký smutek. Je toto konec? Umřu dřív, než jsem vůbec mohl začít pořádně žít?

Kapitola 2

ŽEBŘÍK VÍRY

1955–1977

JMENUJI SE MOSAB HASAN JÚSUF.

Jsem nejstarší syn šejcha Hasana Júsufa, jednoho ze sedmi zakladatelů Hamásu. Narodil jsem se na Západním břehu, ve městě Rámalláh, a patřím do jedné z nejzbožnějších islámských rodin na Blízkém východě.

Můj příběh začíná mým dědečkem, šejchem Júsufem Dáwúdem, který byl náboženským vůdcem — neboli imámem — ve vesnici Al-Džánija ležící v té části Izraele, kterou Bible nazývá Judeou a Samařím. Svého dědečka jsem obdivoval. Vždycky když mne objal, polechtaly mne na tváři jeho bílé vousy. Dokázal jsem celé hodiny sedět a naslouchat jeho melodickému hlasu, když recitoval azán – muslimskou výzvu k modlitbám. A měl jsem k tomu spoustu příležitostí, protože muslimové jsou svoláváni k modlitbám pětkrát za den. Není jednoduché přednést azán a Korán, má-li se to dělat dobře, když ale recitoval můj dědeček, bylo to okouzlující.

Když jsem byl malý chlapec, obtěžoval mne někdy zpěv některých zpěváků natolik, až jsem si chtěl zacpat uši. Můj dědeček ale přednášel tak procítěně, že dokázal posluchačům předat hlubší smysl azánu. Věřil každému slovu, které recitoval.

Za doby jordánské správy a izraelské okupace žily ve vesnici Al-Džánija asi čtyři stovky lidí. Obyvatelé malé vesničky se o politiku příliš nezajímali. Al-Džánija, uhnízděná mezi malebnými pahorky několik kilometrů severozápadně od Rámalláhu, byla poklidným a krásným místem. Západy slunce barvily všechno do růžova a fialova. Vzduch byl čirý a z mnoha okolních pahorků bylo vidět až daleko ke Středozemnímu moři.

Každé ráno před čtvrtou hodinou už byl dědeček na cestě do mešity. Poté, co ukončil ranní modlitbu, jel se svým oslíkem na pole, obdělával půdu, staral se o olivovníky a pil osvěžující vodu, která vyvěrala nahoře v horách. Ovzduší nebylo znečištěné – v Al-Džániji vlastnila auto jenom jedna osoba.

Když byl dědeček doma, přijímal bez ustání proudící návštěvníky. Nebyl pouhým imámem – pro lidi ve vesnici byl doslova vším. Modlil se nad každým novorozencem a šeptal azán do dětských uší. Když někdo zemřel, můj dědeček omyl a pomazal jeho tělo a poté je zavinul do plátna. Oddával i pohřbíval.

Můj otec, Hasan, byl jeho oblíbeným synem. Otec už od mala chodil s dědečkem pravidelně do mešity, dříve, než to po něm bylo požadováno. Žádný z jeho bratrů neměl takový zájem o islám jako on.

Po boku svého otce se malý Hasan naučil přednášet azány. A stejně jako jeho otec, i on měl podmanivý hlas a zpíval tak procítěně, že na něj lidé reagovali. Dědeček byl velice hrdý. Když bylo otci dvanáct let, řekl dědeček: „Hasane, je vidět, že máš velký zájem o Boha i islám. Pošlu tě do Jeruzaléma, aby ses naučil šaríu.“ Šaría je islámské náboženské právo, které se zabývá každodenním životem, od rodiny a hygieny až po politiku a ekonomii.

Hasan nevěděl nic o politice a ekonomii. Jednoduše chtěl být takový jako jeho otec. Chtěl číst, recitovat Korán a sloužit lidem. Brzy měl ale pochopit, že jeho otec není pouze důvěryhodným náboženským vůdcem a milovaným veřejným služebníkem.

Vzhledem k tomu, že hodnoty a tradice odjakživa pro arabský lid znamenaly víc než ústava a soudy, měli muži jako můj dědeček často ten nejvyšší respekt. Zvláště v místech, kde byli sekulární vůdci slabí anebo zkorumpovaní, bylo slovo náboženského vůdce zákonem.

Otce tak neposlali do Jeruzaléma jen proto, aby studoval náboženství; dědeček ho připravoval k tomu, aby dokázal vládnout. Můj otec tak strávil několik následujících let v Jeruzalémě, kde žil a studoval, ve Starém městě, nedaleko Skalního dómu – ikonické stavby se zlatou kupolí, která je obrazem, pod nímž si většina návštěvníků z celého světa Jeruzalém představí. Když bylo otci osmnáct let, zakončil svá studia a přestěhoval se do Rámalláhu, kde byl okamžitě zaměstnán jako imám v mešitě ve starém městě. Můj otec, odhodlaný sloužit Alláhu a jeho lidu, toužil po práci v této komunitě po vzoru svého otce, mého dědy, který působil v Al-Džániji.

Rámalláh ale nebyl Al-Džánija. Bylo to rušné město, pravý opak ospalé vesničky. Když otec poprvé vstoupil do mešity, šokovalo ho, když zjistil, že tam na něj čeká jen pět starých mužů. Všichni ostatní, jak se zdálo, seděli v kavárnách anebo kinech, kde promítali pornografické filmy, byli opilí anebo za hráčským stolem. A jeden muž, který svolával k modlitbám v sousední mešitě, si dokonce nechal z minaretu přivést mikrofon a kabel, aby mohl dodržovat islámskou tradici, aniž by přitom musel přerušit hraní karet.

Mého otce při pohledu na tyto lidi bolelo u srdce. Nevěděl, zda se mu vůbec někdy podaří získat si je. I oněch pět staříků přiznávalo, že chodí do mešity jen proto, že jsou si vědomi své blížící se smrti a chtějí se dostat do nebe – přinejmenším ale byli ochotni poslouchat. Otec tak začal pracovat s tím, co měl. Vedl starce při modlitbě a vyučoval Korán. Velmi rychle si ho zamilovali a viděli v něm anděla seslaného z nebe.

Mimo mešitu se ale odehrával úplně jiný příběh. Mnozí byli pohoršeni. Otcova láska k Bohu Koránu totiž poukazovala na jejich vlažný přístup k víře.

Můj otec měl jemný obličej a lidé se mu posmívali: „Takové děcko nám tu bude předvádět azán? Nepatří sem. Dělá jen problémy.“

„Co po nás ten kratinožka chce? Mešita je jen pro staré.“

„To bych byl radši pes než být jako ty,“ vyštěkl jeden z posměváčků otci přímo do tváře.

Otec tuto perzekuci tiše snášel. Neoplácel stejnou mincí a nebránil se. Láska a soucit k těmto lidem mu bránily v tom, aby se svého úkolu vzdal. A tak pokračoval v práci, ke které byl povolán; vyzýval lidi, aby se vrátili k islámu a k Alláhu.

Se svými starostmi se svěřoval mému dědečkovi – svému otci. Ten si záhy uvědomil, že můj otec je ještě horlivější a jeho schopnosti jsou mnohem větší, než si původně myslel. Dědeček ho proto poslal do Jordánska, aby tam pokračoval ve studiu islámu. Jak uvidíte, lidé, se kterými se tam setkal, změnili nasměrování celé mé rodiny – a dokonce i ovlivnili dějiny konfliktu na Blízkém východě. Než však budu pokračovat, musím udělat malou přestávku a vysvětlit několik důležitých bodů z dějin islámu. Pomůže vám to porozumět tomu, proč každé z mnoha předložených diplomatických řešení arabsko-izraelského konfliktu nakonec selhalo a nedokázalo nabídnout naději na mír.

V období mezi roky 1517 až 1923 se islám – ztělesněný Osmanským chalífátem – rozšířil ze své základny v Turecku napříč třemi kontinenty. Po několika staletích, kdy Osmanská říše vynikala velikou ekonomickou a politickou mocí, došlo k její centralizaci. Tehdy se rozšířila korupce a započal úpadek.

Muslimské vesnice na celém Blízkém východě v tureckém područí se staly předmětem perzekucí a drtivých daní. Istanbul byl zkrátka příliš daleko na to, aby chalífa dokázal chránit své věrné před zneužíváním ze strany vojáků a místních úředníků.

Ještě před počátkem dvacátého století mnozí muslimové ztratili veškeré ideály. Začali se poohlížet po jiném způsobu života. Někteří přijali ateismus nedávno přišlých komunistů. Další utápěli své problémy v alkoholu, hraní hazardních her a pornografii. Mnohé z těchto neřestí přišly ze Západu. Obyvatele západních zemí region s nerostným bohatstvím a zvyšující se industrializací velmi přitahoval.

V egyptské Káhiře proléval Hasan al-Banná, zbožný učitel malých školáků, slzy nad svými krajany, kteří byli chudí, nezaměstnaní a bezbožní. Vinu však přisuzoval Západu, nikoliv Turkům. Věřil, že jedinou nadějí pro jeho lid, a to zvláště pro mladé, je, když se vrátí k čistotě a jednoduchosti islámu.

Hasan al-Banná začal navštěvovat kavárny. Stoupal na židle a na stoly a kázal o Alláhu. Opilci se mu vysmívali. Náboženští představitelé ho napadali. Většina lidí jej však milovala – přinášel jim totiž naději.

V březnu roku 1928 založil Hasan al-Banná Společenství muslimských bratří, které je obecně známé jako Muslimské bratrstvo. Cílem této nové organizace bylo znovu vystavět společnost na principech islámu. Během pouhého desetiletí vznikla pobočka v každé egyptské provincii. V roce 1935 ustavil al-Bannův bratr kapitulu na palestinských územích. Po dvaceti letech mělo Bratrstvo jen v Egyptě asi půl milionu členů.

Členové Muslimského bratrstva se z velké části rekrutovali z nejchudších a nejméně vlivných vrstev společnosti – byli ale naprosto oddaní své věci. Z vlastních prostředků podporovali své muslimské bratry, tak jak k tomu vyzývá Korán.

Mnozí lidé na Západě, pro něž je každý muslim terorista, nevědí nic o té tváři islámu, která odráží lásku a milosrdenství, jejíž součástí je starost o chudé, sirotky a vdovy, která podporuje vzdělání a prosperitu, sjednocuje a posiluje. Tato stránka islámu motivovala rané vůdce Muslimského bratrstva. Je zde ovšem také druhá tvář islámu, ta, která vyzývá muslimy k džihádu, k boji a zápasu s celým světem, až do ustanovení globálního chalífátu vedeného svatým mužem, který panuje a mluví ve jménu Alláha. Je důležité, abyste toto pochopili a měli na paměti, až budeme pokračovat. Ale vraťme se zpátky k naší lekci z dějin…

V roce 1948 se Muslimské bratrstvo pokusilo o puč proti egyptské vládě, kterou obviňovalo z rostoucího sekularismu v národě. Povstání však bylo přerušeno dřív, než nabylo na intenzitě. Skončil totiž britský mandát a Izrael vyhlásil existenci nezávislého židovského státu.

Muslimové po celém Blízkém východě byli pobouřeni. Dojde-li k napadení kterékoliv muslimské země nepřítelem, jsou podle Koránu všichni muslimové do jednoho voláni do boje za ochranu svého území. Z pohledu arabského světa tedy došlo k tomu, že cizinci obsadili a nyní okupují Palestinu, kde se mimo jiné nachází mešita Al-Aqsá, po Mekce a Medině třetí nejsvatější místo islámu. Tato mešita byla postavena na místě, odkud podle věřících vystoupil Mohamed s andělem Gabrielem do nebe, kde hovořil s Abrahámem, Mojžíšem a Ježíšem.

Egypt, Libanon, Sýrie a Jordánsko okamžitě na nově vzniklý židovský stát zaútočily. Mezi desítkami tisíc egyptských vojáků byly i tisíce dobrovolníků Muslimského bratrstva. Arabská koalice však byla přemožena. O necelý rok později byli všichni arabští vojáci vyhnáni.

V důsledku války uprchlo anebo bylo nuceno opustit své domovy nacházející se na území, které se stalo státem Izrael, asi tři čtvrtě milionu palestinských Arabů.

Přestože Organizace spojených národů (OSN) odsouhlasila rezoluci 194, v níž se uvádělo, že „uprchlíkům, kteří touží vrátit se domů a žít v míru se svými sousedy, by to mělo být umožněno“ a že „těm, již se rozhodnou nevrátit, by měla být vyplacena za jejich majetek náhrada“, k realizaci těchto doporučení nikdy nedošlo. Desítky tisíc Palestinců, kteří uprchli z Izraele během arabsko-izraelské války, se do svých domovů a do své vlasti nikdy nevrátily. Mnozí z těchto uprchlíků a jejich potomci žijí až do dnešního dne ve špinavých uprchlických táborech provozovaných pod hlavičkou OSN.

Když se, nyní už ozbrojení, členové Muslimského bratrstva vrátili z bitevních polí do Egypta, předtím pozastavený puč se znovu objevil na pořadu dne. Informace o plánu na svržení vlády však byly vyzrazeny. Egyptská vláda Bratrstvo zakázala, zkonfiskovala veškerý jeho majetek a uvěznila mnohé z jeho členů. Těm, kteří unikli vězení, se o několik týdnů později podařilo zavraždit egyptského ministerského předsedu.

Hasan al-Banná sám byl pak zavražděn 12. února 1949. Předpokládá se, že šlo o akt vládních tajných služeb. Muslimské bratrstvo však zlikvidováno nebylo. Během pouhých dvaceti let se Hasanu al-Bannáovi podařilo otřást islámem, probrat ho ze zimního spánku a vytvořit revoluční hnutí s ozbrojenými bojovníky. Během několika následujících let tato organizace posilovala svoji členskou základnu. Sílil také její vliv na obyvatelstvo, a to nejen v Egyptě, ale i v blízké Sýrii a Jordánsku.

V době, kdy můj otec přicestoval v polovině sedmdesátých let do Jordánska, aby zde pokračoval ve studiu, mělo tamní Muslimské bratrstvo již velmi dobré postavení a mezi lidmi si získalo oblibu. Jeho členové se věnovali všemu tomu, co leželo na srdci i mému otci – ty, kdo opustili islámský životní styl, povzbuzovali k návratu k víře, těm, kdo utrpěli zranění, pomáhali v uzdravování, snažili se ochránit mnohé před korupcí panující ve společnosti. Otec věřil, že se tito muži se svojí snahou o reformaci islámu řadí po bok Martina Luthera či Williama Tyndalea, kteří o něco podobného usilovali v křesťanství. Touhou těchto mužů bylo zachraňovat lidi a zlepšovat kvalitu jejich života, nikoliv zabíjet a ničit. Když se tak otec setkal s některými z těchto raných vůdců Muslimského bratrstva, mohl si říct: „Ano, to je to, co jsem hledal.“

Tehdy se otec setkal s tou tváří islámu, která odráží lásku a milosrdenství. Co neviděl, a co možná nechce vidět dodnes, je druhá tvář islámu.

Islámský život je jako žebřík. Modlitby a chválení Alláha představují spodní příčku. Na dalších příčkách je pomáhání chudým, zřizování škol, podpora dobročinných spolků. Horní příčkou je džihád (svatá válka muslimů proti nevěřícím).

Žebřík je vysoký. Jen málo lidí dohlédne až na jeho vrchol. A stoupání po žebříku je obvykle pozvolné a pomalé, takřka nepostřehnutelné – podobně jako když se kočka ve stodole blíží k vlaštovce, kterou chce ulovit. Vlaštovka nespouští z kočky oči. Stojí a sleduje, jak kočka opatrně našlapuje, krok vpřed, krok vzad. Vlaštovka však nemá dostatečný odhad. Nepostřehne, že šelma je s každým dalším krůčkem o něco blíž – a náhle jsou kočičí drápy zbarvené vlaštovčí krví.

Tradiční muslimové stojí u paty tohoto žebříku. Pociťují vinu, že nežijí tak, jak by podle islámu žít měli. Na vrchu žebříku jsou pak fundamentalisté, které vidíte ve zprávách, jak pro slávu Boha Koránu zabíjejí ženy a děti. Umírnění muslimové se nacházejí někde mezi těmito dvěma extrémy.

Umírněný muslim může být nicméně ještě nebezpečnější než fundamentalista. Navenek to vypadá, že je neškodný; nemůžete ale vědět, zda už se neposunul po žebříku o kousek výš. Většina sebevražedných atentátníků pochází právě z této skupiny.

Toho dne, kdy můj otec položil nohu na spodní příčku žebříku, si vůbec nedokázal představit, jak daleko od svých původních představ se nakonec dostane. O pětatřicet let později bych se ho chtěl zeptat, vzpomínáš si, kde jsi začal? Viděl jsi všechny ty ztracené lidi, tvoje srdce nad nimi usedalo, toužil jsi po tom, aby přišli k Alláhu a byli v bezpečí. A teď, sebevražední atentátníci a prolévání nevinné krve? Za tím jsi vykročil? V naší kultuře však se svým otcem nemůžete o takových věcech mluvit. A můj otec kráčel po nebezpečné stezce dál a dál…

Kapitola 3

MUSLIMSKÉ BRATRSTVO

1977–1987

KDYŽ SE MŮJ OTEC PO UKONČENÍ STUDIÍ v Jordánsku vrátil na okupovaná území, byl plný optimismu a naděje. Představoval si světlou budoucnost, kterou všem muslimům zajistí umírněné uskutečňování myšlenek Muslimského bratrstva.

Otce doprovázel Ibráhím Abú Sálim, jeden ze zakladatelů Muslimského bratrstva v Jordánsku. Abú Sálim přijel, aby pomohl oživit stagnující Bratrstvo v Palestině. Společná práce Abú Sálima a mého otce přinášela úspěch. Dařilo se jim získávat mladé lidi, kteří sdíleli jejich nadšení; z těchto stoupenců formovali malé aktivistické skupinky.

V roce 1977 si Hasan, s pouhými padesáti dináry v kapse, vzal za ženu Sabhu Abú Sálim, sestru Ibráhíma Abú Sálima. Následujícího roku jsem se narodil já.

Když mi bylo sedm let, rodina se přestěhovala do Al-Bíry, sesterského města Rámalláhu, a můj otec se stal imámem uprchlického tábora Al-Amari ležícím v okrsku města Al-Bíra. Na Západním břehu bylo rozesetých devatenáct takových táborů. Tábor Al-Amari vznikl v roce 1949 na pozemku o rozloze asi devíti hektarů. V roce 1957 se místo vyšisovaných stanů objevily betonové domky nalepené jeden na druhém. Ulice byly na šířku jediného vozu, zanesené odpadní strouhy vypadaly jako řeka plná splašků. Tábor byl přeplněný, voda se nedala pít. Uprostřed tábora stál jediný osamělý strom. Uprchlíci byli ve všech oblastech – ubytování, stravování, oblečení, lékařské péči, vzdělávání – zcela závislí na OSN.

Když můj otec poprvé vstoupil do místní mešity, byl zklamaný z toho, že zde nalezl pouhé dvě řady věřících, kteří se modlili; v každé z nich bylo asi dvacet mužů. Avšak několik měsíců poté, co začal v táboře kázat, už byla mešita přeplněná lidmi a mnozí museli stát venku na ulici. Otec byl oddaný Alláhu, ale kromě toho také velmi miloval muslimský lid a soucítil s ním. A lidé mu jeho lásku opláceli.

Hasan Júsuf byl oblíbený proto, že byl stejný jako všichni ostatní. Nepovažoval se za nijak nadřazeného těm, kterým sloužil. Žil tak, jak žili oni, jedl to, co jedli oni, modlil se tak, jak se modlili oni. Oblékal se skromně. Od jordánské vlády, podporující udržování náboženských aktivit a staveb, pobíral malý plat, který mu stěží stačil na pokrytí výdajů. Oficiálním dnem volna bylo pro otce pondělí, nikdy si ho však nevybral. Otec nepracoval kvůli mzdě; pracoval, aby potěšil Alláha. Byla to pro něj svatá povinnost, smysl jeho života.

V září 1987 si otec přibral další pracovní úvazek. Začal pracovat jako učitel náboženství pro muslimské studenty, kteří navštěvovali soukromou křesťanskou školu na Západním břehu. To samozřejmě znamenalo, že jsme ho vídali ještě méně. Nikoliv proto, že by nemiloval svoji rodinu, ale proto, že Alláha miloval více. Tenkrát jsme ovšem nemohli vědět, že přicházejí dny, kdy se s ním neuvidíme prakticky vůbec.

Zatímco otec pracoval, matka sama nesla břímě výchovy dětí. Učila nás, jak být dobrými muslimy. Když jsme byli dost velcí, budila nás k ranní modlitbě a během měsíce ramadánu, který je v islámu svatý, nás povzbuzovala, abychom se postili. V té době už nás bylo šest – moji bratři Suhajb, Sajf a Uwajs, sestry Sabíla a Tasním a já. I když otec dostával výplatu za dvě zaměstnání, měli jsme stěží dost peněz na to, abychom každý měsíc zaplatili všechny účty. Moje matka tvrdě pracovala a obracela dvakrát každý dinár, než něco koupila.

Sabíla a Tasním pomáhaly matce už od mala s domácími pracemi. Moje milé, krásné a nevinné sestry si nestěžovaly, přestože neměly čas na hraní a na jejich hračky se prášilo. Místo nich měly kuchyňské potřeby a nádobí.

„Příliš pracuješ, Sabílo,“ říkávala matka mé nejstarší sestře. „Měla bys trochu odpočívat.“

Ale Sabíla se jenom usmála a pokračovala.

S bratrem Suhajbem jsme se velmi brzy naučili, jak rozdělat oheň a jak zacházet s kamny. Pomáhali jsme s vařením a mytím nádobí a všichni jsme se starali o miminko Uwajse.

Bavilo nás sbírání hvězdiček. Matka napsala naše jména na list papíru, pak jsme se vždycky večer před spaním shromáždili do kroužku a ona nám přidělovala „hvězdičky“ podle toho, co jsme ten den udělali. Ten, kdo během měsíce nasbíral nejvíc hvězdiček, se stal vítězem – obvykle to byla Sabíla. Neměli jsme samozřejmě peníze na to, aby se kupovaly opravdové ceny, ale to nevadilo. Hvězdičky pro nás nejvíc ze všeho znamenaly uznání a ocenění z maminčiny strany a každý z nás dychtivě očekával svoji chvilku slávy.

Aliho mešita byla necelý kilometr od našeho domu a já jsem byl hrdý, že tam dojdu sám. Tolik jsem si přál být jako můj otec – stejně jako on si přál být podobný svému otci.

Naproti mešitě byl jeden z největších hřbitovů, jaký jsem kdy viděl. Pohřbívali se sem mrtví z Rámalláhu, Al-Bíry a uprchlických táborů; byl pětkrát větší než celá naše čtvrť a byl obehnaný zídkou vysokou šedesát centimetrů. Pětkrát denně, když nás azán svolával k modlitbě, jsem cestou do mešity a zpět míjel tisíce hrobů. Pro chlapce mého věku to bylo naprosto strašidelné místo, zvlášť v noci za tmy. Představoval jsem si, jak kořeny mohutných stromů požírají pohřbená těla, a nedokázal jsem se té myšlenky zbavit.

Když začal imám svolávat k polední modlitbě, umyl jsem se, navoněl, oblékl se do pěkných šatů podobných těm, které nosil můj otec, a vydal jsem se na cestu do mešity. Byl nádherný den. Když jsem se přiblížil k mešitě, všiml jsem si, že venku parkuje více aut, než bylo běžné, a že u vchodu postává skupinka lidí. Zul jsem si boty jako obvykle a vešel dovnitř. Ve dveřích stála otevřená rakev a v ní leželo mrtvé tělo, zavinuté do bílého plátna. Ještě nikdy jsem mrtvého neviděl, a i když jsem si byl vědom toho, že bych se měl ovládat, nedokázal jsem z něj spustit oči. Byl zavinutý do pláten, vidět byla pouze tvář. Upřeně jsem pozoroval hrudník, napůl v očekávání, že začne znovu dýchat.

Imám nás vyzval, abychom se seřadili k modlitbě. Postavil jsem se jako všichni ostatní dopředu a přitom jsem se neustále ohlížel na tělo v rakvi. Když jsme skončili s odříkáváním modliteb, požádal imám o přenesení těla dopředu, aby se nad ním pomodlil. Osm mužů zvedlo rakev na ramena a jeden z nich zvolal: „Lá iláha illá lláh!“ (Není boha kromě Alláha!) Všichni ostatní začali také volat: „Lá iláha illá lláh!“

Obul jsem se tak rychle, jak jen to šlo, a následoval zástup směřující k hřbitovu. Byl jsem hodně malý a musel jsem se prodírat dospělým pod nohama, abych nezůstal vzadu. Ještě jsem vlastně nikdy na hřbitově nebyl, ale usoudil jsem, že mi nic nehrozí, když je tu kolem tolik dalších lidí.

„Nešlapej na hroby,“ zakřičel někdo. „To se nesmí!“

Opatrně jsem se proplétal davem, který nakonec došel k okraji hlubokého, otevřeného hrobu. Podíval jsem se na dno jámy asi 2,5 metru pode mnou. Stál v ní starý muž. Slyšel jsem, jak si o něm děti ze sousedství povídaly, jmenoval se Džum’a. Prý nechodí do mešity a nevěří v Boha Koránu, pohřbí ale každého, kdo umře, někdy i dvě tři těla za den.

Napadlo mě, že se možná vůbec nebojí smrti.

Muži spustili mrtvé tělo dolů a hrobník je pevně uchopil svýma silnýma rukama. Poté mu podali láhev s kolínskou a něco zeleného, co krásně vonělo. Džum’a trochu povolil plátno a vylil obsah nádoby na tělo.

Poté Džum’a otočil tělo na pravý bok tak, aby byl mrtvý muž tváří k Mekce, a z úlomků betonu okolo něj vystavěl malou ohrádku. Zatímco čtyři muži s lopatami zasypávali jámu, imám začal kázat. Zpočátku mluvil podobně jako můj otec.

„Tento muž nás opustil,“ řekl, zatímco na tvář, krk a paže mrtvého muže dopadala hlína. „Zanechal tu všechno – peníze, dům, syny, dcery, manželku. To je úděl každého z nás.“

Imám nás nabádal k tomu, abychom činili pokání a přestali hřešit. A pak řekl něco, co jsem od svého otce nikdy neslyšel: „Duše tohoto muže se k němu brzy vrátí a dva strašní andělé, Munkar a Nakír, sestoupí z nebe, aby jej prověřili. Zvednou jeho tělo, budou s ním třást a položí mu otázku: ‚Kdo je tvůj Bůh?‘ Pokud odpoví špatně, budou jej tlouct velkou palicí a pošlou ho na sedmdesát let zpět do země. Alláhu, prosíme tě, dej nám ty správné odpovědi, až přijde náš čas!“

Byl jsem ochromený hrůzou a nedokázal jsem odtrhnout zrak od otevřeného hrobu. Tělo již téměř nebylo vidět a já si říkal, jak dlouho asi může trvat, než ho začnou zkoumat.

„A nebudou-li jeho odpovědi správné, zpřelámou se mu žebra pod tíhou země. Červi mu budou pomalu požírat maso. Bude ho mučit had s devadesáti devíti hlavami a štír veliký jako velbloudí šíje tak dlouho, dokud nedojde ke vzkříšení mrtvých; pak mu možná za toto utrpení Alláh odpustí.“

Nemohl jsem uvěřit, že se to děje pokaždé, když někoho pohřbí – jen kousek od domu, kde bydlím. Ze hřbitova jsem nikdy neměl dobrý pocit, teď jsem se ale cítil ještě hůř. Rozhodl jsem se, že se musím naučit všechny ty otázky nazpaměť, abych dokázal správně odpovědět, až mne po smrti budou andělé zkoušet.

Imám prohlásil, že zkoumání mrtvého začne, jakmile ze hřbitova odejde poslední člověk. Šel jsem domů, ale pořád jsem musel myslet na to, co imám říkal. Rozhodl jsem se, že se na hřbitov vrátím a budu dávat pozor, zda nezaslechnu nějaké zvuky související s mučením. Pokoušel jsem se přemluvit kamarády z okolí, aby šli se mnou; všichni si ale mysleli, že jsem se zbláznil. Musel jsem tedy jít sám. Když jsem se vracel na hřbitov, třásl jsem se strachy. Nedokázal jsem se ovládnout. Po chvilce jsem se ocitl uprostřed moře z hrobů. Chtělo se mi utéct, ale zvědavost byla silnější než strach. Chtěl jsem zaslechnout otázky, výkřiky — cokoliv. Neslyšel jsem ale nic. Šel jsem blíž a blíž, až jsem se dotýkal náhrobního kamene. Nic, jenom ticho. Zhruba za hodinu mě to přestalo bavit, a tak jsem se vrátil domů.

Matka měla plno práce v kuchyni. Pověděl jsem jí, že jsem byl na hřbitově, protože imám prohlásil, že tam dojde k mučení.

„A …?“

„Když všichni odešli, vrátil jsem se tam, ale nic se nestalo.“

„Mučení slyší jen zvířata,“ řekla matka. „Lidé ne.“ Osmiletému chlapci to jako vysvětlení stačilo.

Od té doby jsem každý den pozoroval, jak na hřbitov přináší další mrtvé. Po čase jsem si na to zvykl a chodil jsem se dívat jen tak, abych zjistil, kdo zemřel. Včera nějaká žena. Dnes muž. Jednou přinesli dva mrtvé najednou, o několik hodin později dalšího. Když nikdo nezemřel, procházel jsem se mezi hroby a četl si jména lidí, kteří tu byli pohřbeni. Zemřel před sto lety. Zemřel před pětadvaceti lety. Jak se jmenoval? Odkud byla? Hřbitov se pro mě stal hřištěm.

Moji kamarádi se podobně jako já hřbitova zpočátku báli. Navzájem jsme se pošťuchovali v tom, kdo se odváží vlézt v noci za zeď, a protože nikdo nechtěl vypadat jako zbabělec, všichni jsme nakonec svůj strach překonali. Na volných plochách jsme pak dokonce hrávali fotbal.

Naše rodina se rozrůstala – a rozrůstalo se i Muslimské bratrstvo. Netrvalo dlouho a organizace pro chudé a uprchlíky se proměnila ve společenství mladých vzdělaných mužů a žen, byznysmenů a odborníků, kteří z vlastní kapsy sponzorovali výstavbu škol či nemocnic a podporovali dobročinné organizace.

Tento rozvoj zapůsobil na mnohé mladíky z islámského hnutí, zvlášť na ty, kteří žili v Gaze. Usoudili, že by se Bratrstvo mělo postavit proti izraelské okupaci. Staráme se o společnost, říkali, a budeme v tom pokračovat. Ale máme se snad natrvalo smířit s okupací? Cožpak nám Korán nepřikazuje vyhnat židovské okupanty? Tito mladí muži neměli žádné zbraně, byli ale tvrdí, neústupní a odhodlaní bojovat.

Můj otec a další vůdci ze Západního břehu s tím nesouhlasili. Nechtěli opakovat chyby, ke kterým došlo v Egyptě a v Sýrii, kde se Bratrstvo pokusilo o puč a utrpělo porážku. Argumentovali tím, že v Jordánsku bratři nebojují. Účastní se voleb a mají silný vliv na společnost. Můj otec se nestavěl proti násilí, byl ale přesvědčený, že palestinský lid nedokáže čelit izraelské armádě.

Diskuse v Bratrstvu pokračovaly i po několik dalších let a tlak na to, aby se přešlo od slov k činům, se zvyšoval. Na konci sedmdesátých let založil Fathí Šaqáqí, znechucený nečinností Muslimského bratrstva, organizaci nazvanou Palestinský islámský džihád. Muslimské bratrstvo si i v těchto podmínkách dokázalo udržet svůj nenásilný postoj ještě dalších deset let.

V roce 1986 došlo v Hebronu, jen kousek na jih od Betléma, k tajnému setkání historického významu. Zúčastnil se ho také můj otec, který mi o něm ovšem vyprávěl až o mnoho let později. Setkání se, na rozdíl od toho, co uvádějí některé nepřesné historické prameny, zúčastnilo těchto sedm mužů:

- šejch Ahmad Jásín, duchovní vůdce nové organizace, upoutaný na invalidní vozík

- Džamál al-Natše z Hebronu

- Džamál Mansúr z Náblusu

- šejch Hasan Júsuf (můj otec)

- Mahmud Muslih z Rámalláhu

- Džamíl Hamámí z Jeruzaléma

- Ajman Aba Taha z Gazy

Muži, kteří se zúčastnili tohoto setkání, byli definitivně připraveni k boji. Dohodli se, že na začátku bude prostá občanská neposlušnost – házení kamenů a pálení pneumatik. Cílem bylo probudit, sjednotit a mobilizovat palestinský lid – dosáhnout toho, aby pochopil, že ve jménu Alláha a islámu potřebují získat nezávislost.[1]

Zrodil se Hamás. A můj otec se posunul o několik příček blíž k vrcholu islámského žebříku.

Kapitola 4

HÁZENÍ KAMENŮ

1987–1989

HAMÁS POTŘEBOVAL, ABY SE STALO něco – cokoliv –, co by posloužilo jako důvod k povstání. K takové události, i když se jednalo o tragické nedorozumění, došlo na začátku prosince 1987.

V Gaze někdo ubodal izraelského prodavače plastových výrobků Šloma Sakala. Jen o několik dní později zemřeli při běžné dopravní nehodě čtyři lidé z uprchlického tábora Džabálíja v Gaze. Mezi lidmi se ale povídalo, že je zabili Izraelci, aby pomstili vraždu Sakala. V Džabálíje vypukly nepokoje. Sedmnáctiletý mladík hodil Molotovův koktejl a byl zastřelen izraelským vojákem. V Gaze a na Západním břehu vyšli všichni do ulic. Hamás se ujal vedení a nepokoje, ze kterých se stala forma boje proti Izraeli, podporoval. Fotografie dětí házejících kameny na izraelské tanky se ještě téhož týdne dostaly na obálky časopisů po celém světě.

To byl začátek první intifády. Palestinské události zaplnily přední stránky světových novin. Když začala intifáda, na našem hřišti na hřbitově se všechno změnilo. Každý den přiváželi víc a víc mrtvých těl. Hněv a vztek šly ruku v ruce se zármutkem. Houfy Palestinců začaly házet kameny na Izraelce, kteří museli cestou do své vesnice, vzdálené půldruhého kilometru, projíždět kolem hřbitova. Dobře vyzbrojení izraelští osadníci bez rozmyslu zabíjeli. A když na scénu vstoupila izraelská armáda, střílelo se ještě víc. Přibyli zranění i zabití.

Náš dům stál přímo uprostřed všeho toho chaosu. Izraelské kulky nám několikrát provrtaly nádrže na vodu umístěné na střeše. Maskovaní fídájíni, bojovníci za svobodu, přinášeli na hřbitov zemřelé, už to zdaleka nebyli jen staří lidé. Občas na nosítkách leželo mrtvé, ještě zkrvavené tělo. Neomyté a neovinuté v plátnech. Každého mučedníka pohřbívali okamžitě, aby se nikdo nemohl zmocnit těla, ukrást orgány a vrátit rodině mrtvolu vycpanou hadry.

Násilí kolem bylo tolik, že jsem se během oněch nemnohých chvil, kdy vše utichlo, vlastně nudil. Spolu s kamarády jsme také začali házet kameny; aby se něco dělo a abychom si jako bojovníci hnutí odporu vydobyli respekt. Od hřbitova bylo vidět na vesnici izraelských osadníků, ležela vysoko na vrcholku hory, byla obehnaná vysokým plotem a chráněná strážními věžemi. Přemýšlel jsem o těch pěti stovkách lidí, kteří tam žili a jezdili v nových autech – přičemž mnohá z nich byla obrněná. Osadníci měli automatické zbraně a vypadalo to, že mohou zastřelit každého, koho se jim zachce. Pro desetiletého chlapce byli jako tvorové z jiné planety.

Jednou večer, těsně před modlitbou při západu slunce, jsem se spolu s několika kamarády ukryl u silnice. Čekali jsme. Chtěli jsme házet kameny na autobus s osadníky, protože to byl větší terč než osobní auto a dal se snáz trefit. Věděli jsme, že autobus přijíždí každý den ve stejnou hodinu. Zatímco jsme čekali, doléhaly k nám z reproduktorů důvěrně známé úryvky imámova zpěvu: „Hajja ala s-saláh.“ (Pospěšte k modlitbě.)

Když jsme konečně zaslechli tiché vrčení dieselového motoru, vzali jsme si každý po dvou kamenech. Byli jsme schovaní a na ulici jsme neviděli, ale podle zvuku jsme přesně odhadovali, kde se autobus nachází. V pravém okamžiku jsme vyskočili a mrštili svoje střely. Nezaměnitelný zvuk kamene narážejícího na plech nás ujistil, že jsme aspoň párkrát úspěšně zasáhli cíl.

Nebyl to ale autobus. Bylo to velké armádní auto plné podrážděných a naštvaných izraelských vojáků. Auto zastavilo a my jsme se bleskem znovu schovali v příkopu. Na vojáky jsme neviděli a oni nemohli vidět nás. Začali tedy střílet do vzduchu. Pokračovali ještě několik dalších minut; my jsme se přikrčili a utíkali do nejbližší mešity.

Modlitba už začala, ale nemyslím si, že by se na ni někdo z přítomných opravdu soustředil. Všichni naslouchali střelbě z automatů a dohadovali se, co se asi děje. Zapadli jsme s kamarády do poslední řady a doufali, že si nás nikdo nevšimne. Když však imám dokončil modlitby, všichni se na nás rozhněvaně otočili.

Během několika vteřin začala před mešitou brzdit vozidla izraelské armády. Do mešity se nahrnuli vojáci. Donutili nás vyjít ven a přikázali nám, abychom si lehli tváří k zemi, přitom nám kontrolovali doklady. Byl jsem poslední a bál jsem se, že vojáci vědí, kdo za všechny ty potíže může. Myslel jsem si, že mě určitě zabijí. Nikdo mi však nevěnoval pozornost. Možná je ani nenapadlo, že by se kluk jako já odvážil házet kameny na armádní vozidlo. Ať už byl důvod jakýkoliv, byl jsem rád, že mě nechali být. Vyšetřování trvalo několik hodin a mně bylo jasné, že se na mne hodně lidí zlobí. Nejspíš nevěděli, co přesně jsem udělal, ale nebylo pochyb o tom, že jsem tu razii zavinil. Mně to bylo jedno. Ve skutečnosti jsem byl nadšením úplně bez sebe. Postavili jsme se s kamarády mocné izraelské armádě a vyvázli jsme bez zranění. Průvodní vzrušení bylo návykové a my jsme byli čím dál tím drzejší.

Druhý den jsme s kamarádem šli znovu číhat k silnici, tentokrát jsme k ní byli blíž. Když kolem projíždělo auto osadníka, postavil jsem se a vší silou jsem hodil kamenem. Kámen narazil do předního skla, byla to rána jako z děla. Sklo se nerozbilo, ale spatřil jsem za ním řidiče, který se tvářil vyděšeně. Řidič ujel ještě dalších asi pětatřicet metrů, pak šlápl na brzdu a zařadil zpátečku.

Utíkal jsem na hřbitov. Muž běžel za mnou, ale zůstal venku. M16 si opřel o zeď a hledal mne mezi hroby. Kamarád utekl na druhou stranu a já jsem zůstal proti rozzlobenému a ozbrojenému izraelskému osadníkovi sám.

Tiše jsem ležel na zemi mezi hroby. Bylo mi jasné, že řidič čeká, až se moje hlava vynoří nad nízkým náhrobním kamenem. Už jsem to napětí nedokázal vydržet; vstal jsem a utíkal tak rychle, jak jen to šlo. Naštěstí už se stmívalo a osadník se asi bál vejít na hřbitov.

Příliš daleko jsem nedoběhl, najednou jsem ztratil pevnou zem pod nohama. Ocitl jsem se na dně prázdného hrobu, který tu byl připravený pro dalšího mrtvého. Napadlo mě, že to možná budu já. Nade mnou létaly kulky, kterými izraelský muž kropil hřbitov. Do hrobu pršely kamenné úlomky.

Krčil jsem se dole a netroufal jsem si ani pohnout. Asi po půl hodině jsem zaslechl, jak spolu mluví nějací lidé, a pochopil jsem, že řidič už je pryč a já mohu bezpečně vylézt ven.

O několik dní později, když jsem šel podél silnice, kolem mne projelo stejné auto. Tentokrát seděli uvnitř dva muži, řidič byl tentýž. Poznal mne a rychle vyskočil z vozu. Chtěl jsem znovu utéct, ale tentokrát jsem neměl takové štěstí. Chytil mne, prudce mě udeřil do tváře a odtáhl k autu. Během cesty do osady neřekl nikdo ani slovo. Oba muži vypadali nervózně, svírali zbraně a čas od času se podívali na zadní sedadlo. Nebyl jsem žádný terorista, byl jsem jen vyděšený malý kluk. Oni se ale chovali jako machři, kterým se podařilo ulovit parádního tygra.

Na bráně voják zkontroloval řidiči doklady a mávnutím ho pustil dovnitř. To mu vůbec nebylo divné, že ti dva chlápci vezou malého palestinského kluka? Věděl jsem, že bych se měl bát – a také jsem se bál –, zároveň jsem se ale užasle rozhlížel kolem sebe. Ještě nikdy jsem nebyl v izraelské osadě. Bylo to krásné. Čisté ulice, bazény a nádherný výhled z vrcholku hory do údolí.

Řidič mne odvezl do základny izraelské armády uvnitř osady. Tam mi vojáci sebrali boty a posadili mne na podlahu. Myslel jsem, že mne zastřelí a pohodí moje tělo někde v poli. Jenže když se začalo stmívat, řekli mi, ať jdu domů.

„Já ale nevím, jak se mám dostat domů,“ protestoval jsem.

„Jdi, nebo tě zastřelím,“ řekl jeden z mužů.

„Vrátíte mi, prosím, boty?“

„Ne. Prostě jdi. A jestli budeš znovu házet kameny, zabiju tě.“

Dům, kde jsme bydleli, byl vzdálený více než půldruhého kilometru. Celou cestu nazpátek jsem šel jenom v ponožkách. Zatínal jsem zuby, když se mi do chodidel zadíraly kamínky a štěrk. Jakmile mě máma viděla přicházet, vyběhla mi po chodníku naproti a sevřela mne tak těsně, až mě málem udusila. Řekli jí, že mne unesli izraelští osadníci, bála se, že mne zabijí. Stále znovu mě hubovala za to, jak hloupě jsem se choval, a přitom mne líbala na hlavu a tiskla si mě pevně k hrudi.

Někdo by si pomyslel, že jsem se dostatečně poučil, ale byl jsem hloupý malý kluk. Nemohl jsem se dočkat, až o svém dobrodružství povyprávím svým zbabělým kamarádům. V roce 1989 už bylo zcela běžné, že izraelští vojáci zaklepali na dveře a vešli do domu. Vždycky to vypadalo, že hledají někoho, kdo házel kameny a utekl přes zadní dvorek. Vojáci byli pokaždé po zuby ozbrojení a já nedokázal pochopit, proč toho tolik nadělají kvůli několika kamenům.

Vzhledem k tomu, že hranice byly pod kontrolou Izraele, bylo během první intifády pro Palestince takřka nemožné získat zbraně. Vůbec si nepamatuji, že bych v té době viděl nějakého Palestince se zbraní – měli jen kameny a Molotovovy koktejly. A přitom jsme všichni slýchali vyprávění o tom, jak vojáci izraelské armády stříleli do neozbrojeného davu a mlátili lidi holemi. Některé zprávy uváděly, že až třicet tisíc palestinských dětí utrpělo zranění takového druhu, že byla nutná lékařská péče. Nedávalo mi to žádný smysl.

Jedné noci se otec obzvlášť dlouho nevracel domů. Seděl jsem u okna a vyhlížel v zatáčce jeho malý vůz. V žaludku mi hlady kručelo. Máma mě pobízela, abych se najedl s mladšími dětmi, ale já jsem odmítl a rozhodl jsem se, že počkám na tátu. Konečně jsem zaslechl motor jeho stařičkého auta a zavolal jsem, že táta je doma. Máma okamžitě začala na stůl nosit talíře a misky, z kterých se kouřilo.

„Omlouvám se, že jdu tak pozdě,“ řekl otec. „Musel jsem jet za město, abych urovnal hádku mezi dvěma rodinami. Proč jste ještě nejedli?“

Otec se rychle převlékl, umyl si ruce a přišel ke stolu.

„Jsem úplně vyhladovělý,“ prohlásil s úsměvem. „Celý den jsem vůbec nic nejedl.“ To nebylo nic neobvyklého, otec si nemohl dovolit jíst mimo domov. Lahodná vůně plněných cuket od mojí mámy naplnila dům.

Když jsme se posadili a začali jíst, cítil jsem, jak mě zaplavuje vlna obdivu vůči otci. Viděl jsem na něm, jak je vyčerpaný, ale současně jsem vnímal, jak hodně otec miluje to, co dělá. Laskavosti, kterou projevoval vůči lidem, jimž sloužil, se vyrovnala pouze jeho oddanost Alláhu. Když jsem ho pozoroval, jak mluví s matkou, bratry a sestrami, napadlo mne, jak moc se liší od většiny muslimských mužů. Otec bez zaváhání pomáhal matce v domě anebo s péčí o nás děti. A večer si dokonce v umyvadle sám pral ponožky, aby to nemusela dělat máma. To bylo něco neslýchaného, protože v naší kultuře ženy považují za privilegium, když mohou svým manželům umýt po dlouhém dni nohy.

U stolu jsme každý z nás, jeden po druhém vyprávěli otci o tom, co jsme se naučili ve škole a co jsme podnikali ve svém volném čase. Vzhledem k tomu, že jsem byl nejstarší, nechal jsem malé sourozence mluvit první. Právě když přišla řada na mne, ozvalo se klepání na dveře. Kdo k nám jde takhle pozdě? Možná má někdo nějaký velký problém a přišel za otcem s prosbou o pomoc.

Běžel jsem ke dveřím a otevřel okénko, které sloužilo jako špehýrka. Toho muže jsem neznal.

„Abúk maudžúd?“ zeptal se arabsky. (Tvůj otec je zde?) Muž byl oblečený jako Arab, ale něco se mi na něm nezdálo.

„Ano, je,“ řekl jsem. „Hned ho zavolám.“ Dveře jsem neotevřel.

Otec stál za mnou. Otevřel dveře a do domu vstoupilo několik izraelských vojáků. Matka si rychle dala na hlavu šátek. Chodit s nezakrytou hlavou bylo v pořádku před rodinou, nikoliv však před druhými.

„Jste šejch Hasan?“ zeptal se cizinec.

„Ano,“ řekl otec, „jsem šejch Hasan.“

Muž se představil jako kapitán Šaj a podal otci ruku.

„Jak se máte?“ zeptal se voják zdvořile. „Jak se vám daří? Jsme z izraelské armády a byli bychom rádi, kdybyste šel na pět minut s námi.“

Co by mohli po otci chtít? Pátral jsem v otcově tváři a snažil se zjistit, co si myslí. Usmál se laskavě na muže, v očích nebyl ani náznak podezření nebo zloby.

„V pořádku, půjdu s vámi,“ řekl a cestou ke dveřím kývl matce na pozdrav.

„Čekej doma, tvůj otec se brzy vrátí,“ řekl mi ten voják. Šel jsem za nimi ven a díval se, zda nejsou někde poblíž další vojáci. Nikde nikdo. Posadil jsem se venku na schody a čekal, až se otec vrátí. Uběhlo deset minut. Hodina. Dvě hodiny. Stále se nevracel.

Ještě nikdy se nestalo, že bychom byli v noci doma bez otce. I ve dnech, kdy byl hodně zaneprázdněný, se vždycky večer vracel domů. Budil nás k ranní modlitbě a každý den nás vodil do školy. Co budeme dělat, pokud dnes v noci nepřijde?

Když jsem se vrátil dovnitř, moje sestra Tasním spala na pohovce. Měla tvář ještě vlhkou od slz. Máma se pokoušela zaměstnat se v kuchyni, ale s každou další hodinou byla neklidnější a nervóznější.

Druhý den jsme šli na Červený kříž. Chtěli jsme zjistit, zda nemají nějaké informace o otcově zmizení. Muž za stolem nám sdělil, že podle všeho byl otec zatčen, nicméně izraelská armáda neposkytne nejméně po dobu osmnácti dnů Červenému kříži žádné informace.

Šli jsme zpátky domů a začali odpočítávat dva a půl týdne čekání. Během té doby jsme neměli vůbec žádné zprávy. Když osmnáct dní uplynulo, šel jsem znovu do Červeného kříže, abych zjistil, co se dozvěděli. Řekli mi, že žádné nové informace nemají.

„Vy jste ale říkali osmnáct dní!“ vypravil jsem ze sebe a snažil jsem se přitom zadržet slzy. „Jen mi řekněte, kde je můj otec.“

„Synku, běž domů,“ řekl mi muž. „Zkus to zase za týden.“

Chodil jsem tam znovu a znovu, čtyřicet dnů. Pokaždé jsem dostal tu samou odpověď: „Nemáme žádné nové informace. Přijď za týden.“ To bylo velmi neobvyklé. Ve většině případů se rodiny vězněných Palestinců dozvěděly, kde se jejich příbuzný nachází, během několika málo týdnů po zatčení.

Když pustili nějakého vězně, vyhledali jsme ho a ptali se, zda neviděl otce. Všichni věděli o tom, že byl zatčen, ale nikdo neměl žádné další informace. Dokonce ani otcův právník nic nevěděl, protože mu nedovolili otce navštívit.

Teprve později jsme zjistili, že otce odvezli do izraelského centra pro vyšetřování Moskobija, kde ho mučili a vyslýchali. Šin Bet, izraelská vnitřní bezpečnostní služba, si byl vědom toho, že otec je členem nejužšího vedení Hamásu. Předpokládali, že otec ví o všem, co se děje anebo co se připravuje. A byli rozhodnutí, že to z něj dostanou.

Až o mnoho let později mi otec řekl, co se s ním dělo. Několik dní visel v poutech zavěšených na stropě cely. Pouštěli do něj elektrické šoky, dokud neomdlel. V naději, že promluví, ho dávali dohromady s kolaboranty, kterým se říkalo „ptáčci“. Když to selhalo, znovu ho bili. Jenže otec byl silný. Nepromluvil a nikdy Izraelcům nevyzradil žádnou informaci, která by mohla poškodit Hamás nebo jeho palestinské bratry.

Kapitola 5

BOJ O PŘEŽITÍ

1989–1990

IZRAELCI SI MYSLELI, že uvězněním jednoho z vedoucích představitelů Hamásu se věci uklidní. Jenže v době, kdy byl můj otec ve vězení, intifáda naopak nabývala na síle. Ámir Abú Sarhán z Rámalláhu viděl na sklonku roku 1989 už tolik mrtvých Palestinců, že to dál nesnesl. A protože nikdo neměl žádné zbraně, vzal kuchyňský nůž, ubodal tři Izraelce – a spustil revoluci. Tento incident vedl k výraznému nárůstu násilí.

Sarhán se stal hrdinou pro Palestince, kteří ztratili přátele nebo rodinné příslušníky, přišli záborem o půdu, případně měli nějaký jiný důvod k odvetě. Nešlo o skutečné teroristy. Byli to jednoduše lidé, kteří již neměli na vybranou a přišli o naději. Byli zatlačeni do kouta. Nic jim nezůstalo, neměli co ztratit. Bylo jim jedno, co si o tom myslí svět, nezáleželo jim dokonce už ani na vlastním životě.

Z obyčejného docházení do školy se pro nás děti stal problém. Nebylo neobvyklé, že když jsem se vracel ze školy domů, křižovaly ulice izraelské džípy vybavené ampliony, které oznamovaly okamžitý zákaz vycházení. Izraelští vojáci brali zákazy vycházení velmi vážně. Nebylo to jako v amerických městech, kde úřady volají rodičům výrostků načapaných po jedenácté hodině večer za volantem auta. Když byl v Palestině vyhlášen zákaz vycházení a vy jste z nějakého důvodu byli venku na ulici, zastřelili vás. Bez varování, bez zatčení. Zkrátka vás zastřelili.

Když poprvé vyhlásili zákaz vycházení zrovna ve chvíli, kdy jsem šel ze školy, netušil jsem, co mám dělat. Čekala mě šestikilometrová cesta domů a já jsem věděl, že v žádném případě nezvládnu dojít včas. Ulice už byly prázdné a já měl strach. Nemohl jsem zůstat tam, kde jsem byl, a přestože jsem byl jenom kluk, který se snaží dostat ze školy domů, věděl jsem, že kdyby mne vojáci spatřili, zastřelili by mne. Spoustu palestinských dětí takhle zastřelili.

Přebíhal jsem od jednoho domu k druhému, plížil se dvorky a skrýval se v křoví podél cesty. Snažil jsem se vyhýbat štěkajícím psům a mužům s kulomety, jak to jen šlo. Když jsem konečně zašel za roh do naší ulice, byl jsem vděčný, že všichni moji sourozenci už jsou v pořádku doma.

Zákazy vycházení představovaly jen jednu ze změn, se kterými jsme se potýkali v důsledku intifády. Často se stávalo, že se ve škole objevil maskovaný muž, který všem říkal, že byla vyhlášena stávka, a posílal nás domů. Stávky, vyhlašované jednou z palestinských frakcí, měly za cíl poškodit finančně Izrael tím, že sníží příjmy z daní, které vláda vybírala od majitelů obchodů. Pokud byly obchody zavřené, měli jejich majitelé platit nižší daně. Izraelci ale nebyli hloupí. Jednoduše začali zatýkat majitele obchodů kvůli snaze vyhnout se placení daní. Koho pak taková stávka postihla nejvíc?

Kromě toho všeho mezi sebou různé odbojové organizace nepřetržitě válčily o moc a prestiž. Byly jako děti, které se rvou o kopací míč. Hamás nicméně vytrvale nabýval na síle, a začal dokonce zpochybňovat dominantní postavení Organizace pro osvobození Palestiny (OOP).

Organizace pro osvobození Palestiny (OOP) byla založena v roce 1964. Měla reprezentovat palestinský lid. Jejími třemi největšími členskými organizacemi byly: Fatah, levicová nacionalistická skupina, Lidová fronta pro osvobození Palestiny (LFOP), což byla komunistická skupina, a Demokratická fronta pro osvobození Palestiny (DFOP), která byla svou ideologií rovněž komunistická.

OOP žádala, aby Izrael vrátil veškerou půdu, která patřila k palestinskému území před rokem 1948, a aby zaručil Palestině právo k sebeurčení. Za tímto účelem OOP ze své základny, která se nacházela nejprve v sousedním Jordánsku, poté v Libanonu a v Tunisku, vedla globální propagační kampaň, guerillovou válku a prováděla teroristické útoky.

Na rozdíl od Hamásu a Islámského džihádu nebyla OOP ve své podstatě islámskou organizací. Jednotlivé skupiny tvořili nacionalisté a zdaleka ne všichni byli praktikující muslimové. Ve skutečnosti řada z nich nevěřila v Boha. Dokonce už když jsem byl malý, vnímal jsem OOP jako zkorumpovanou organizaci, která sledovala především své vlastní zájmy. Její vůdci vysílali lidi, a často to byli teprve teenageři, aby každý rok provedli jeden či dva velké teroristické útoky, kterými ospravedlňovali získávání prostředků na boj proti Izraeli. Mladí fídájíni nebyli nic víc než palivo k rozdmýchávání ohňů zloby a nenávisti a sloužili k tomu, aby na osobní bankovní účty vůdců OOP nepřestávaly proudit dary.[2]

V prvních letech první intifády kráčely Hamás a OOP kvůli ideologickým rozdílům po velmi odlišných cestách. Hamás do značné míry poháněla náboženská horlivost spolu s teologií vlastní džihádu, zatímco OOP ovládaly nacionalismus a ideologie moci. Jestliže Hamás vyhlásil stávku a hrozil vypálením každého obchodu, který zůstane otevřený, vůdci OOP přes ulici vyhrožovali, že vypálí obchody těch, kteří zavřou.

Obě skupiny však sdílely hlubokou nenávist vůči tomu, čemu říkaly „sionistická podstata“. Nakonec se obě organizace dohodly, že Hamás bude mít svoji stávku vždy devátý den v měsíci, zatímco Fatah – největší frakce OOP – ji bude mít první den v měsíci. Kdykoliv byla vyhlášena stávka, všechno se zastavilo. Vyučování, obchodování, doprava – všechno. Nikdo nepracoval, nevydělával, nestudoval.

Celý Západní břeh byl odstaven – maskovaní muži demonstrovali, pálili pneumatiky, psali nápisy na zdi a zavírali podniky. Jenže kuklu si na hlavu mohl nasadit kdokoliv a přitom prohlásit, že patří k OOP. Nikdo ve skutečnosti nevěděl, kdo se pod maskami skrývá; každý se nechal vést svými vlastními záležitostmi a svou vlastní touhou po odplatě. Vládl chaos.

A Izrael dokázal z tohoto zmatku těžit. Vzhledem k tomu, že za bojovníka intifády se mohl vydávat kdokoliv, nasazovali si kukly i členové izraelských bezpečnostních oddílů a infiltrovali se mezi demonstranty. Mohli uprostřed bílého dne napochodovat do kteréhokoliv palestinského města a provádět v přestrojení za fídájíny velkolepé operace. A protože nikdo s jistotou nevěděl, kdo se doopravdy skrývá pod maskou, udělali lidé raději to, co se jim řeklo. Nechtěli riskovat, že budou zbiti, že jim vypálí obchod nebo že budou označeni za kolaboranty s Izraelem, což často mělo za následek pověšení.

Chaos a zmatek nás časem přivedly až na samu mez pošetilosti. Jednou či dvakrát, když se mělo zkoušet, jsme se spolužáky přesvědčili starší děti, aby přišly do školy v kuklách a řekly, že je stávka. Pokládali jsme to za dobrý vtip.

Zkrátka, našimi nejhoršími nepřáteli jsme se stali my sami.

Tato léta byla pro naši rodinu obzvlášť těžká. Otec byl stále ještě ve vězení a nekonečná řada stávek měla za následek, že jsme skoro celý rok nechodili do školy. Strýcové, náboženští představitelé a všichni ostatní si usmysleli, že mě musí vychovat. Vzhledem k tomu, že jsem byl prvorozený syn šejcha Hasana Júsufa, měli na mne velmi vysoké nároky. A když jsem jejich očekávání neplnil, seřezali mě. Ať jsem dělal, co jsem dělal, nikdy to nebylo dost dobré a mohl jsem přitom chodit do mešity i pětkrát denně.

Jednou jsem si v mešitě hrál s kamarádem na honěnou. Vtom se za mnou rozeběhl imám. Chytil mne, zvedl do výšky a pak mnou hodil o zem. Vyrazilo mi to dech a já jsem si myslel, že umřu. Potom do mě začal kopat a bušit pěstmi. Proč? Nedělal jsem nic jiného než ostatní děti. Ale protože jsem byl synem Hasana Júsufa, očekávalo se ode mne, že se budu chovat jinak.

Měl jsem kamaráda, jehož otec byl náboženským vůdcem a „pohlavárem“ Hamásu. Tento muž vybízel ostatní k házení kamenů. Pokud osadníci stříleli syny jiných otců za to, že po nich vrhali kameny, bylo to v pořádku, jakmile šlo o jeho vlastního syna, byl to problém. Poté, co zjistil, že také házíme, zavolal si nás. Mysleli jsme si, že si s námi chce promluvit. On ale vyrval kabel z teplometu a seřezal nás do krve. Zničil naše přátelství, aby zachránil vlastního syna. Jenže ten nakonec tak jako tak z domova odešel a svého otce nenáviděl víc než ďábla.

V době, kdy byl otec ve vězení, naší rodině nikdo nepomáhal – až na pokusy o moje zkáznění. Když ho uvěznili, přišli jsme o přivýdělek, který dostával za vyučování na křesťanské škole. Škola slíbila, že mu místo podrží, dokud ho nepropustí. Po celou tu dobu nám ale chyběly peníze na pokrytí základních potřeb.

Otec byl jediný v rodině, kdo měl řidičský průkaz, museli jsme se tak obejít bez auta. Trh byl daleko a matka musela chodit pěšky, já jsem ji často doprovázel a pomáhal jsem s nošením nákupu. Myslím, že pocit hanby byl horší než život v bídě. Když jsme procházeli tržištěm, lezl jsem pod kárky a sbíral potlučenou a nahnilou zeleninu, která spadla na zem. Máma za tyhle mizerné kousky, které nikdo nechtěl, usmlouvala nízkou cenu. Vyprávěla prodávajícím, že to kupujeme jako krmení pro naše zvířata. Dodneška se o cenách dohaduje, otec byl ve vězení už třináctkrát – víc než kterýkoliv jiný vůdce Hamásu. (Když toto píšu, je opět ve vězení.)

Možná nám nikdo nepomáhal proto, že si všichni mysleli, že naše rodina má spoustu peněz. Otec byl přece významný náboženský a politický představitel a lidé se nepochybně domnívali, že nám pomůže naše široká rodina. Alláh se určitě postará. Jenže otcovi bratři nás ignorovali a Alláh neudělal nic. Matka se tak musela starat o svých sedm dětí sama (bratříček Muhammad se narodil v roce 1987).

Když pak byla naše situace opravdu zoufalá, poprosila máma jednoho z přátel našeho otce o půjčku. Ne proto, aby si mohla v obchodě koupit nějaké šaty a kosmetiku, ale proto, aby mohla aspoň jednou denně nakrmit děti. On ji ale odmítl. Místo aby nám pomohl, vyprávěl svým muslimským přátelům, že matka k němu přišla žadonit o peníze.

„Má přece plat od jordánské vlády,“ řekli s pohrdáním. „Co by ještě chtěla? Myslí si snad, že zbohatne na tom, že má muže ve vězení?“

Víckrát už o pomoc neprosila.

„Mosabe,“ řekla mi jednou, „co kdybych upekla baklavu a další moučníky a ty bys je pak šel prodat dělníkům?“ Odpověděl jsem, že rád udělám cokoliv, jen abych rodině pomohl. A tak jsem se každý den po škole převlékl, naložil jsem si tác maminčiným sladkým pečivem, šel jsem do ulic a snažil se co nejvíc prodat. Ze začátku jsem se ostýchal, ale po čase jsem beze studu každému dělníkovi nabízel, aby si ode mne něco koupil.

Jednou v zimě jsem se jako obvykle vydal prodávat sladké pečivo. Když jsem však přišel na místo, zjistil jsem, že tam nikdo není. Ten den byla taková zima, že nikdo nepřišel do práce. Ruce mi mrzly, začalo pršet. Tác přikrytý igelitem jsem držel nad hlavou jako deštník. Všiml jsem si, že po straně ulice parkuje auto, uvnitř sedělo několik lidí. Řidič si mne všiml, spustil okénko a vyklonil se.

„Hej, kluku, co to máš?“

„Mám baklavu,“ řekl jsem a šel k vozu.

Když jsem nahlédl dovnitř, vyděsil jsem se, protože tam seděl můj strýc Ibráhím. Jeho přátelé byli překvapení z toho, že vidí Ibráhímova synovce, jak ve studeném a deštivém dni žebrá, a já se styděl, že jsem strýci způsobil nepříjemnosti. Nevěděl jsem, co mám říct. Oni také ne.

Strýc koupil všechno sladké pečivo a řekl mi, ať jdu domů, že se u nás pak zastaví. Když přijel, strašně se zlobil na matku. Neslyšel jsem, co jí řekl, ale poté co odešel, plakala. Další den po škole jsem se převlékl a řekl mamince, že jsem připravený.

„Já už nechci, abys prodával baklavu,“ řekla.

„Ale já jsem čím dál tím lepší! Už mi to jde. Věř mi.“

Oči se jí zalily slzami. A já už nikdy prodávat nešel.

Byl jsem naštvaný. Nechápal jsem, proč nám sousedi ani příbuzní nepomáhají. Ještě k tomu si dovolovali odsuzovat nás za to, že jsme se snažili pomoct si sami. Přemýšlel jsem nad tím, zda pravým důvodem jejich neochoty nebylo to, že se báli, aby se sami nedostali do problémů. Izraelci by si mohli myslet, že pomáhají teroristům. My jsme ale nebyli teroristi. Ani otec nebyl terorista. Smutné je, že i to se mělo změnit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Syn Hamásu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.