Podaj mi ruku

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Tove Alsterdal

Podaj mi ruku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Copyright © Tove Alsterdal, 2014 by Agreement with Grand Agency.

Translation © Miroslav Zumrík, 2019

Cover design © Radoslav Bielený, 2019

Cover photo © Paradise Studio/Shutterstock

Photo of Tove Alsterdal © Nikolaj Alsterdal

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-0897-5

ISBN e-knihy 978-80-566-0946-0 (1. zverejnenie, 2019)

Buenos Aires, 1978

V tme mala pocit, že sa dusí, znova a znova. Na hlavu jej natiahli špinavú kuklu a ona nemala dostatok vzduchu. Kuklu už predtým určite použili. Zdalo sa jej, že cíti pach potu, ľudských výlučkov, niekoho, kto to nezvládol.

Telo sa vzbúrilo proti nej. Horelo od elektriny a kričalo z otvorených rán na chodidlách, tepalo v lone, kam jej to pustili ešte raz.

Prehrávali hudbu. Celý čas tá hudba.

You can dance, you can jive, having the time of your life...

Napriek hluku ventilátora dokázala rozoznať zvuky vzdialených vlakov a hustnúcej premávky, keď sa z noci stával deň. Ranné zvuky boli najväčšou hrôzou. Dvere búchajúce na nižších poschodiach, kroky po schodoch stúpajúce k povale, kde ležala. Čakanie, kým škárou pri dolnom okraji kukly uvidí čižmy, a potom opäť hudba, tóny z praskajúceho magnetofónu, ktoré sa medzi kamennými stenami ozývali čoraz hlasnejšie a ona si pri nich priala zomrieť. Predstavovala si smrť ako chladné a bezodné ticho. Ako nehybné čierne jazero v lese, ktorý nikdy znova neuvidí. V noci, keď jej osamelosť v kukle pripadala ako súvislá stena a ona mohla iba hádať, odkiaľ prichádza dýchanie v jej blízkosti, myslela práve na to jazero. Zvláštne. Tak dávno tam nebola. Unavovalo ju. Nekonečné värmlandské lesy ju vtedy dusili a teraz si predstavovala, že tam, iba tam by mohla opäť dýchať.

Bolesť neprestávala. Dni stále plynuli.

See that girl, watch that scene, diggin’ the dancing queen...

Stalo sa, že kdesi veľmi ďaleko počula spievať deti zo školy, a to bolo horšie než výkriky a čižmy, ktoré tvrdo udierali do kamennej podlahy. Na druhej strane existoval život, kým ten jej odňali a nikto nevedel, kde je. Začula hlasy, ktoré spoznávala. Zmocňovalo sa jej šialenstvo. Videla iba podlahu a nohy v čižmách, keď sa blížili. Ak sa odvážila nadvihnúť hlavu, rozoznala spodnú časť čiehosi trupu.

Teraz zavolali jej číslo. Tak veľmi bolelo, keď vstávala. Odviedli ju dolu po schodoch, potkýnala sa pritom o reťaze, ktorými mala spútané nohy, a cez oči jej natiahli šatku, takže sotva videla jeden schod za druhým.

Rinčanie ďalších reťazí okolo nej, ešte jedno schodisko.

Musí sa pokúsiť spomenúť dievčatá, povedať, že je mama, nechápu to? Jeden úder obuškom po krku a stíchla.

Suterén. O tomto dome vedela už pomerne dosť a rovnako veľa pochopila o zle, bolesti a pohŕdaní tým kusom hnoja, ktorým bola. Objavovali sa myšlienky o Bohu, no nikdy nepatrila medzi tých, čo padnú na kolená a modlia sa.

Zhodili ju na zem. Vlhké ruky jej zvierali ramená a nohy, prsty sa jej zabárali do rán. Tvrdili, že ju zaočkujú.

Štipnutie do ramena. A potom hmla. Ako ranný opar nad jazerom Fryken, pomyslela si, snažila sa rozpamätať na jazero a ticho, ale začala sa triasť. Nechcela umrieť. Jej končatiny sa priečili tejto nespravodlivej smrti, veď žila tak krátko, nedokázala sa však viac hýbať. Telo sa bez citu zviezlo na kamennú podlahu. Bolesť sa stiahla a ona viac necítila to zlé. Iba pach moču.

Potom počula niekoho celkom blízko nariekať a ďalej už nič nevnímala.

Jakobsberg, 2014

Obe ženy sa vykrúcali pred zrkadlom, pokúšali sa nájsť uhol, z ktorého by vyzerali najlepšie. Ľavý alebo pravý profil, to bola otázka, mali hebkú pokožku a špúlili ústa, ktoré kričali po bozku. Jedna si utrela trochu rúžu zo zubov a kútikom oka sa na ňu pozrela. Charlie mala podozrenie, že len čo vyjde von, okomentujú jej vek.

Len si tu stojte a lichoťte si, koľko chcete, pomyslela si, aj tak netušíte, čo znamená milovať.

Cestou späť k baru sa zapotácala.

O živote neviete nič, nič o tom, čo je ťažké a zlé.

Pri barovom pulte ju podsadol niekto v čiernom a trblietavom.

„Prepáč, ale tu som sedela ja,“ pokúsila sa prekričať hudbu.

Dievča sa pootočilo.

„A kedy?“

Charlie sa pretlačila bližšie a podarilo sa jej úmyselne zhodiť dievča zo stoličky. Na svojom stehne ucítila mužovo koleno a jeho pery na svojom uchu.

„Ty a ja sme tu asi najstarší,“ skonštatoval. „Vravíš, že si tu už bola?“ pokúšal sa konverzovať.

Charlie si odpila z tretieho drinku a otočila sa k tanečnému parketu, dunivá hudba sa vlnila a odrážala, prenikala jej telom.

Áno, pomyslela si, už som tu bola. Som tu celý život. Našla som lásku a znova som ju stratila. Stále som, pretože horím. Žijem.

„Nepôjdeme inam?“ zakričal.

Na internete vystupoval pod menom Anosomtoja. Čomu to vravel, že sa venuje? Vývoju? Nemysli si, že to pôjde tak ľahko, hovorila si v duchu. Nemysli si, že som vďačná už za to, že si o niekoľko rokov mladší. Ak vôbec si.

Pozrela sa mu do očí, ale nestalo sa nič, neiskrilo to medzi nimi. Nemohol jej pomôcť. Večer bol premárnený.

A čo ak nie? Pohľadom kĺzala po miestnosti. Muž, ktorého si všimla už predtým, tam stále stál. Pri vchode, s tvárou ukrytou v tme, osamelý, rozhliadajúci sa. Jeho pohľad na nej utkvel presne v okamihu, ako jej na tvár dopadlo svetlo, a ona to odrazu ucítila. Smiech, ktorý sa začal v lone a rozbehol sa do celého tela. Rozhorúčila sa a rozprúdila sa jej krv.

Opojenie jej vrelo v hlave. Odtisla od seba drink.

Pomaly prešla k tanečnému parketu a na chrbte cítila mužské pohľady, nepozvala ich však, aby ju nasledovali. Tancovala sama, vždy. Zdvihla ruky nad hlavu a začala sa pomaly vlniť v rytme hudby, v basových linkách, uistila sa, že muž pri dverách sa na ňu stále pozerá, že sa presunul o čosi bližšie a nemôže od nej odtrhnúť oči, a ona tie svoje privrela a tancovala, nemyslela viac na to, ako sa odtiaľ dostane.

Žiaden z tých, ktorí ho v tú noc videli kráčať po Jakobsbergu, nevedel, kým v skutočnosti je. Ľudia sa odtiaľ sťahovali, vydali sa za svojimi snami, iní sa pobrali na večnosť, firmy zanikli.

Tabule sa zvesovali, tváre vymazávali.

Rytier odbočil do centra a všimol si, že v neónovom nápise nad kinom Falken nesvietia písmená F a N. Prešiel popred okná zrušenej kaviarne Domus, kde teraz boli pokladnice supermarketu Coop. Ak by privrel oči, znova by tam vnútri okolo okrúhleho stola uvidel starých kamošov. Zazrel by život, ako vyzeral odtiaľ.

Presne vedel, pri ktorom okne sedeli, keď tu spolu boli prvýkrát. Pamätal si vôňu jej vlasov, ako sa jej krútili a neposlušne padali pred oči, ako zakláňala hlavu, keď ju rozosmial.

Ľadový vietor sa hnal pomedzi štvorhranné budovy v centre a netušil nič o jari, bral so sebou odpadky a nepríjemné spomienky.

Samozrejme, že nikto nemohol viesť kaviareň niekde, kde ľudia sedeli a prerozprávali pol dňa nad jednou šálkou jávskej kávy. Dokonca ani družstvo. Nie za takýchto okolností. Spoločnosť sa musí vyvíjať. Buď napreduje, alebo sa rúti do pekla.

Okolo s hulákaním prešla skupinka mladých. Vo voľných nohaviciach a bundách s kapucňami smerovali hore k Söderhöjdenu. Rytier sa stiahol do ulice medzi miestnym úradom a Angelovým stánkom, aby sa im vyhol. Z tunela sa vynorilo niekoľko nočných oslavujúcich z posledného kyvadlového vlaku a rozpŕchli sa. Pred podnikom Rytier Jakob stál vyhadzovač a fajčil.

Vtedy si ju všimol. Alebo možno o čosi neskôr. Najprv tam bolo zopár dvadsaťročných báb, ktoré sa so smiechom vyrútili z podniku. Po kamennom námestí sa rozľahla diskotéková hudba, až kým sa dvere opäť nezabuchli.

Rytier Jakob. Ten podnik pri tuneli tu bol odnepamäti. Pocítil chuť na alkohol, čas akoby zastal. Teplo a hustý dym tam vnútri, už len pomyslenie na spenené pivo v pohári mu myklo nohami. Vibrácie strún pod bruškami prstov ľavej ruky pri akorde C! Vo vzduchu sa vznášalo blues a teraz sa utíšte, pretože vám zahrám skladbu o trpkom živote a o zázraku lásky... Rytier sám pre seba natiahol a pokrčil prsty vo vrecku, ukazovák na strunu H, prvý pražec, prostredník na strunu D, druhý pražec. Struna A pod bruškom prstenníka, malíček na éčku a vaeng, keď hrabol do strún, počul to úplne jasne.

Potom sa dvere do Rytiera Jakoba otvorili znova. Je to naozaj ona?

Tmavé vlasy jej povievali okolo hlavy, bola taká pekná. Nerozmýšľal, vykročil z tieňa a zdvihol ruku.

„No nie, ahoj,“ povedal. „Ahoj, kočka.“

Koženú bundu mala rozopnutú, na nohách plátenné tenisky, nevyzerali, že je v nich práve teplo.

„Ako sa máš?“ opýtal sa a chvejúcou sa rukou si prešiel po vlasoch. Predtým ich mával zopnuté do chvosta. „Ty ma nespoznávaš?“

Chlapík, ktorý bol s Charlie, k nemu urobil dva kroky. Zadíval sa mu priamo do očí.

„Čo chceš?“

Rytier vedel odhadnúť, kedy je načase ustúpiť. Muž bol nižší než on, ale značne širší. S holou hlavou.

„Poď, ideme,“ ozvala sa Charlie.

„Poznáš ho?“ opýtal sa muž.

Keď Charlie potriasla hlavou, rozvlnili sa jej vlasy.

„Je mi zima,“ povedala mrzuto a rozhodne potiahla chlapíka za rameno, „poďme už.“

Muž venoval Rytierovi posledný pohľad a potom zamierili na námestie.

„Aj ty by si sa mal asi hýbať,“ upozornil ho vyhadzovač za ním. „Zamrzneš, keď tu budeš stáť.“

Rytier zadupotal nohami, aby si v nich rozprúdil krv. Šiel za párom v miernom odstupe. Týpek sa nezachoval pekne. Čo je zlé na tom, ak sa človek správa slušne? Prešli okolo galérie, ktorá sa vypínala nad starou Domuskou a prekrúcala proporcie, domy z päťdesiatych rokov oproti kvôli nej vyzerali staršie a menšie, než si ich pamätal. Charlie sa tam vpredu pritisla k týpkovi o čosi bližšie, vzápätí ju prehltla tma na konci centra a bola preč.

Zastal pri odpadkových košoch. Trochu sa v jednom pohrabal päsťou a objavil spolovice zjedené balenie hranolčekov a časopis Metro. Nič na pitie. V hrudnom koši pocítil prázdno, už sa to začalo, čoskoro si bude musieť niečo dať. Pobolievalo a pichalo ho v prstoch, ktoré boli na chlad najcitlivejšie, a tiež v stŕpnutých palcoch na nohách. Zdvihol zrak, keď si uvedomil, že zozadu sa k nemu niekto blíži.

Krásny čierny kabát, taký trojštvrťový, aký nosievali dole v meste. Ich pohľady sa stretli.

„Ále, doriti, recyklácia,“ povedal Rytier a zamával hranolčekmi, pohľad mu skĺzol na noviny. Boli včerajšie. V Sýrii stále zúrila vojna. Chudáci. Minister Anders Borg povedal, že Švédsko je na tom dobre, ešteže čoskoro budú voľby, doriti.

Muž v kabáte nič nepovedal, iba rýchlo pokračoval rovnakým smerom ako tí dvaja predtým. Čoskoro zmizol aj on.

Kamenné dlaždice. Odpadky víriace okolo. Vietor, ktorý sa dobýjal do tunelov a uličiek.

Rytierovi v tú noc neostávalo nič iné, ako vyjsť až k Mlynskému kopcu. Cez tunel kyvadlového vlaku, kde v odpadkových košoch dohromady našiel akurát polovicu citróna Loka a zvyšky bagety s tuniakom zo Subway. Krátko sa ohrial v novej čakárni autobusovej stanice, kým ho nerozzúrilo ostré svetlo. Pokračoval cez chodník s názvom Vtáčí spev, jeho nohy už k cieľu kráčali podvedome.

Jakobsberg, teda Jakan, bol celý jeho život. Nachádzali sa tu všetky jeho spomienky, Kutica, drevená vila hore na ulici Aspnäsvägen, kam často chodievali, keď boli mladí a divokí, a predtým Lúka, rovno vedľa centra, kde sa schádzali a po večeroch grilovali a plnili starú studňu pivovými fľašami, až kým nepretiekla. Ľudia sa báli prejsť okolo a miestne noviny písali o nebezpečnom gangu napriek tomu, že oni akurát pili slabšie pivo z tých malých plechoviek, ktoré vtedy predávali v balení po šesť, brnkali na gitare a spievali, tiež dosť fajčili, samozrejme, a všeličo do seba liali, ale čo, doriti, veď boli mladí. Bolo to dávno, potom ich odviezli preč a na zvyšku zeme, ktorá tvorila Lúku, postavili domy, v jeho hlave však partia stále existovala, ďalej hrala pesničky, ktoré nikto iný nepočul.

Keď sa vyteperil až navrch kopca, kde dvesto rokov stával mlyn, až kým vyhorel, znovu ho postavili a znova vyhorel, začal pochybovať, že stretol naozaj Charlie. Stávalo sa, že videl čosi, čo nik iný nie. Mal teóriu, že všetky časy existujú súčasne, paralelne, a nie v priamej línii. Jestvuje veľa žien, ktoré sa na seba podobajú, ale ona bola vždy čímsi výnimočná.

Zlaté dievča.

Pod nejakými kríkmi napokon našiel dve poloprázdne plechovky piva, sčasti ukryté v starom lístí. Jedno značky Mariestad 4,5 a jedno slabšie, no aspoň niečo. Pivo však naspodku zmrzlo na hrudky ľadu. Rytier sa presunul k drevenej hranici, ktorú sem naťahali obyvatelia mesta. Zajtra je sviatok Valborg, pálenie čarodejníc, a potom máj, takže jar je už za dverami. Pamätal si, ako boli dievčatá malé a on pracoval vo fabrike na kondómy. Na Valborg dostali biele sandále, vtedy teda nemrzlo, doriti.

Znel zborový spev, trieskali petardy a zúrila zima.

Nájdenie piva mu o stupeň zlepšilo náladu. Všimol si, že na obrovskej kope raždia a odpadkov je postavená pohovka. Červená dvojmiestna, niekto sa ju rozhodol vyhodiť. Vyzerala naozaj lákavo. Skotúľal ju, sadol si a prikryl sa niekoľkými kartónmi. Zápalky mal so sebou vždy. Vo vrecku bundy tiež našiel sviečku. V novinách čítal o chlapíkovi, ktorý prežil noc v aute na sever od Pajaly uprostred zimy iba vďaka sviečke v príručnej skrinke. Odvtedy si také sviečky vždy napchal do vreciek, keď sa mu naskytla príležitosť. Zapálil ju a podržal nad ňou plechovku Mariestadu. Ležiak sa roztápal dlhšie, než by sa zdalo. Začal sa silno triasť, buď od zimy, alebo to bol začiatok záchvatu. Zo sviečky odkvapol vosk, ktorý drobný plameň zahasil. A tak zapálil časopis Metro, ten bol úplne suchý, a keď sa oheň rozhorel, spomenul si na vojnu v Sýrii. Oheň sa zahryzol do kúska kartónu a potom pár paličiek a dosiek, až mu pri nohách vznikla vatrička. Cítil, ako ho do tváre pichajú plamene, a ľad, ktorý sa pomaly topil, keď sa zo zmrznutého dna plechovky uvoľnili prvé kvapky.

Lena Morbergová videla, ako sa hodiny na nočnom stolíku posunuli. Ukazovali presne štyri nadránom. Počúvala klepot zo synovej izby. V noci všetky zvuky zosilneli. Teraz už používal slúchadlá, takže nemusela vnímať výbuchy a strieľanie, aj tak sa jej však zdalo, že tam vnútri bojuje vo vojne, strieľaj, strieľaj, zabíjaj, a ona zatiaľ v duchu rozoberala, čo s ním tie hry robia, kým sa to tam vnútri vo svojom svete jej mladší syn stáva.

Pod prikrývkou jej bolo príliš teplo, a tak ju nervózne odhrnula, tŕpli jej nohy, musela vstať. Mala by to riešiť inak? Stanoviť odmeny, protislužby, tresty, jedna hodina za počítačom by stála jednu hodinu učenia? Niečo predsa povedať musí. Uvedom si, že ráno vstávaš, a čo známky, tvoj život, tvoja budúcnosť, obrátiť si denný režim je nebezpečné. Vzdiališ sa skutočnému svetu, toto tu nie je život.

Alebo áno?

Nie je dobre, že ho niečo zaujíma? Že sa naučil všetko o počítačoch, vycibril si schopnosť pohotovo reagovať?

Prikrývku zo seba úplne stiahla a otvorila vetračku, vonku bolo chladno, potrebovala vzduch. Tabletky na spanie nechcela. Oťažievala jej z nich hlava a mala neodbytný pocit, že je neprítomná. Noc pred sviatkom Valborg a teplota pod nulou, to je šialené. Pozrela sa na rady okien v oblej fasáde oproti. Pred niekoľkými dňami panovali až letné teploty, začali kvitnúť stromy. Naozaj teraz vo vzduchu poletuje sneh?

Vo viacerých oknách sa svietilo. Počas nocí po byte nechodila sama, videla ich už predtým. Tých, čo nespia.

Dolu na prvom poschodí niekto zažal a Lena videla žiaru počítačovej obrazovky z viacerých okien, sieť vždy bdela, ľudia sa schovávali za klávesnicami, milovali sa, nenávideli a víťazili v imaginárnych vojnách. Priamo oproti na šiestom poschodí vošla do kuchyne mladá žena iba v nohavičkách a naliala si čaj. Neuvedomuje si, že ju vidieť? Zazrela tiež staršieho muža vo svetle zabudnutého adventného venca. Zdalo sa jej, že ho pozná, nevedela si však spomenúť na meno. Nie je to ten, čo na poslednej výročnej schôdzi navrhol, aby sa vnútri vybudoval dvor s plotom a bráničkami, pomyslela si, a vtom sa niečo odrazu pohlo, popred ňu preletel tieň. Vykríkla a odskočila od okna. Boli to rozkročené nohy, tesne za oknom, úplne nahé ľudské telo. Otvorené ústa a roztvorené oči, vlajúce vlasy a vzápätí boli preč. Prázdno. V nasledujúcom okamihu zdola začula zvuk, na ktorý nikdy nezabudne. Tvrdý úder a praskot a potom odniekiaľ krik a ďalšie zvuky, ktoré sa medzi budovami násobili a odrážali.

Potom často rozmýšľala: Bolo nás toľko.

Toľkí sme v tú noc nemohli zaspať.

Keď sa ozvalo prvé policajné auto blížiace sa zdola od cesty Viksjöleden, na ihrisku vo dvore sa zišlo už sedem osôb. Na pyžamá si natiahli kabáty alebo si rýchlo obliekli tepláky a nestihli si zapnúť bundy. Sedemdesiatnik latinskoamerického výzoru preliezol cez nízky plot okolo ihriska, aby sa mŕtvemu pokúsil nahmatať pulz na krku – ten bol od krvi a zakrývali ho vlasy, takže najprv nebolo vidieť, že je to tvár ženy, jej telo sa skrútilo spôsobom, ktorý sa nedal označiť inak než groteskný. Tenký župan jej po páde zahalil väčšiu časť tela.

Niekto uprene hľadel, iný odvracal zrak.

„Necítim žiaden pulz,“ povedal muž. Volal sa Rodríguez a do Jakobsbergu prišiel ako utečenec z Čile pred štyridsiatimi rokmi. Hovorilo sa, že pracoval ako ochrankár čilského prezidenta Allendeho.

„Jasné, že necíti, doriti,“ zamrmlal mladší chalan, ktorý si ani nestihol navliecť bundu. V trochu primalej mikine ukázal navrch obrovskej bytovky s pôdorysom ohnutým ako banán. Týčila sa do čiernej oblohy bez hviezd do výšky desiatich poschodí.

„Spadla odtiaľ. Videl som to. Také čosi sa predsa nedá prežiť, nie?“

Lena tam iba stála a pozerala sa. Počula, ako si ľudia navzájom hovoria vety ako to je hrozné a to je strašné, nechápem, hneď sme volali stodvanástku, a vy bývate v dvadsaťjednotke, však?

Potom na niekoľko minút stíchli, pretože viac nebolo čo povedať. Pozrela sa nahor a rozmýšľala, ako dlho trvá okamih, odkedy človek skočí. Stihne mu prebehnúť život pred očami, stihne si predstaviť bolesť, ktorá príde? Striasla ju zima, pritiahla si kabát na nočnej košeli a ľutovala, že si nevzala nohavice, prv než vybehla von.

„Tak prídu už konečne?“ ozval sa Gustavsson, starší muž z výročnej schôdze, ktorý takisto zišiel dolu. Lena sa pozrela na hodinky. Prešla sotva polhodina, odkedy hodiny na rádiu v jej byte ukázali štyri. Začula, ako niekto potichu povedal, že sa tu hrávajú malé deti. A že je to preto ešte horšie. Napadlo to aj jej, hoci by tak možno uvažovať nemala. Ihrisko, na ktoré boli v bytovom družstve takí pyšní, spolu so zľavami a miestom na grilovanie, a minigolfové ihrisko medzi bytovkami. Stihnú odpratať telo, krv a všetko to ostatné, beztvaré, lepkavé, čo sa rozprsklo, keď žena dopadla, postarajú sa o také veci policajti? Asi by to malo byť preč, skôr ako sem prídu deti?

Ľudia sa znova zhŕkli a čudovali sa, kde toľko polícia trčí, niektorí podupkávali a mali pocit, že musia vysvetliť, prečo boli hore v nedeľu v noci o 04:13, čo bol presný čas, keď k udalosti došlo.

Lena nemala chuť rozprávať o svojich chronických problémoch so spánkom a úzkosti, pozrela sa nahor k oknu na siedmom poschodí, ktoré osvetľoval synov počítač. Ani si nevšimol, že som vybehla, pomyslela si, nevie, že pod jeho oknom niekto zomrel. Mala chuť vrátiť sa tam hore, vytiahnuť ho do tejto prekliatej mrazivej aprílovej noci, a ukázať mu mŕtvolu. Existuje čosi ako skutočnosť a tá je občas úplne na hovno, ale my v nej žijeme, POCHOP TO! A potom by ho objala, presne tak, ako keď bol malý.

Keď Uffe Rainer uvidel, ako silné svetlá z policajných áut zalievajú dvor, stiahol sa ku vchodovým dverám. Stál obďaleč a videl to isté, čo všetci: ženu, ktorá dopadla na malý drevený plot a umrela pred ich očami, na udržiavanom dvore medzi dvoma obrovskými domami v tvare banánu na ulici Aspnäsvägen v Jakobsbergu.

Ako v nejakom prekliatom filme. Uprene sa pozeral na jej vlasy, ktoré sa roztekali do tmavej škvrny, na nahú nohu, vystretú nahor. Čoskoro ju odnesú na nosidlách, policajti zrejme kriedou zaznamenajú obrys jej tela a on ju už nikdy neuvidí.

Auto s vysielačkou sa blížilo, predieralo sa pomedzi košaté kríky a bicykle, ktoré stáli vonku. Potom zamierilo práve cez zamrznutý, pôvodne bahnitý trávnik, a zastalo. Vystúpili z neho dvaja policajti.

Uffe Rainer sa obrátil a vkĺzol späť do vchodu. Bol to inštinkt. Pridržal dvere, aby nešťukli, keď sa zatvoria.

Keď vyšiel na desiate poschodie, musel podísť k jej dverám. Tak rád by siahol po kľučke, otvoril a uvidel ju vnútri spať.

N. Holm, stálo na poštovej schránke. Nie Erikssonová, ako sa Charlie volala priezviskom. Vedel, že ju tu načierno ubytovali príbuzní Nanny Holmovej, ktorú pred niekoľkými rokmi vzali do domova dôchodcov. Charlie musela Uffemu sľúbiť, že to nikomu neprezradí, pretože v takom prípade by ju z bytu vyhodili. Jej klamstvá boli drobné poklady, ktoré ukrýval pred svetom.

Keď sa vrátil do svojho bytu, rýchlo zavrel dvere a odohnal samičku korely, ktorá si mu chcela sadnúť na plece. Urazená Ebba Grönová zatrepotala krídlami a usadila sa na polici na klobúky: „Osemsto stupňov,“ zaškriekala, „Ver mi.“

„Buď ticho,“ zasipel Uffe Rainer.

„Buď ticho, Major Tom,“ ozval sa z obývačky Ziggy Stardust. Červenochvostý žako sedel na svojom obľúbenom mieste na lustri, Uffe ho však potme nedokázal rozoznať. Zahmatkal po poličke s knihami. Vzal si ďalekohľad a postavil sa k závesom, tým starým kvetinovým, ktoré tu viseli, odkedy mama pred štyrmi rokmi zomrela a on to tu musel prevziať.

Teraz na dvor dorazila záchranka. Prišlo ešte jedno auto. Ďalší dvaja policajti. Ďalekohľadom videl, ako sa viaceré tváre s otvorenými ústami obrátili nahor. Niekto ukazoval priamo na okno, za ktorým stál. Alebo možno vedľa, k Charliinmu balkónu? Po oblohe stúpal dym, niekde očividne horelo. Personál záchranky prikryl jej telo plachtou. Už ju nevidel.

Teraz sa z hlúčika odčlenil jeden zo susedov. Uffe spoznal holú hlavu frfloša Reinikainena. Býval v rovnakom vchode, na treťom poschodí alebo tak nejako, a teraz viedol policajtov ku vchodu.

Uffe zložil ďalekohľad. Čoskoro sa ozve dobre známe škrípanie výťahu.

Tam dolu cúvala záchranka von z dvora. Ju so sebou nevzali. Vedel, čo to znamená. Sine spe. Beznádejný prípad.

„Mrznem,“ zaškriekala Ebba Grönová, keď sa vrátil do chodby. Uffe prilákal vtáka dolu z police a zatvoril ho do spálne. Stálo ho to takmer dva roky a celé kilá semienok, kým korelu, túto maličkú pankáčku so sivožltým odstávajúcim chocholom na hlave, naučil najznámejšie texty speváčky Ebby Grönovej. „Ver mi, ver mi.“ Nespokojné škriekanie sem teraz cez dvere doliehalo iba slabo.

Z papierovej škatule pod policou na klobúky vzal hŕbu reklamných letákov. Zroloval ich a opatrne vsunul do otvoru poštovej schránky, čím vznikla škára pre zvuky zo schodiska. Potom klesol na zem ku vchodovým dverám a počul, ako výťah zastal, ozvali sa ťažké kroky po hladkej kamennej podlahe.

„Takže už je mŕtvy?“ Ariel sa mocovala s konárom, ktorý sa nepoddával, mykala ním a ťahala ho, akoby jej strom odopieral čosi, na čo mala právo.

„Nie, zlatko, práveže žije,“ povedala Helene a ukazovala na púčiky, ktorým sa veľmi nechcelo vyraziť.

Vzala dievča za ruky a hnietla ich vo svojich, až boli teplé.

„Nevrátime sa k ostatným?“

Na lúke dolu pri pláži rástla kopa drevín, ako to už na jar býva. Kríčky a staré stromy, ktoré uhynuli počas zimy, hromady suchého minuloročného lístia a drevá, ktoré sem priniesli ľudia pri upratovaní letných chatiek. Zátoka v šérach bola žiarivo modrá a mala sedem stupňov, ako zistil Malte, ktorý vždy vyskočil na mólo a najprv skontroloval teplomer pripevnený o bóju. Helene Malteho videla, ako ťahá niekoľkometrovú dosku k hromade raždia, a vtom začula, že jej zvoní mobil.

„Dávaj pozor, aby v nej neboli klince,“ zvolala a pomyslela si, že mala telefón vypnúť, aby jej túto harmóniu s prírodou nenarúšal.

„Pani Helene Bergmanová?“

Cudzí, výrazne neosobný hlas.

„Áno, pri telefóne.“

Helene nezachytila meno, iba to, čo prišlo potom.

„... z policajného zboru v Norrorte.“

„Prepáčte, o čo ide?“

Otočila sa chrbtom proti slabému vetru. Norrort, prebehlo jej mysľou, tam patrí Norrtälje. A tiež Roslagen, Väddö a Nyby, kde sa práve nachádzala. Stalo sa niečo s chatou, s Jockem? Ostal v nej, aby po zimných mrazoch opravil kohútik. V prvom momente jej napadol požiar, ale to by predsa nad stromami videla dym.

„Takéto správy neradi oznamujeme po telefóne. Boli sme za vami na vašej adrese, ale nenašli sme vás doma. Ste sama?“

„Prečo sa pýtate?“

Helene podišla k mólu, aby to nikto nepočul, preč od miesta oslavy, kde sa zhromaždilo zo dvadsať dedinčanov a letných hostí, nerátajúc deti. Žiadneho z tých ľudí veľmi nepoznala, niežeby sa stýkali, ale zdravili sa, samozrejme, a keď mali možnosť, zapájali sa do činností v obci, do osláv sviatku Valborg a letného slnovratu, výročného stretnutia združenia obcí. Čosi v policajtovom hlase jej napovedalo, že sa dozvie niečo nepríjemné. Už len to, že jej volá v nedeľu, ju zneistilo, a tak sa otočila k moru, ktoré pohlcovalo všetky zvuky, odtiaľ nikto nemohol vidieť jej tvár.

„Ide o Camillu.“

„Prepáčte, o koho?“

„Vašu sestru.“

„Aha.“

Helene počula, že policajt zopakoval meno, Camilla Erikssonová, a potom to, čo nasledovalo. Klesla na mólo, chlad z dreva necítila. Mŕtva. Také zvláštne slovo, také krátke. Tak málo písmen, akoby sa to muselo vybaviť rýchlo, za okamih, a odrazu je všetko inak. Hlas ďalej znel. Niečo o balkóne. Že ešte nie sú známe bližšie podrobnosti.

„Pani Bergmanová, ste tam?“

Sklonila pohľad do vody, na pohojdávajúcu sa bóju. Reťaz pri pohybe škrípala. Zdalo sa jej, že svoj hlas počuje prichádzať odkiaľsi zvonka.

„Prepáčte... pre mňa je to vždy Charlie. Preto som hneď nezareagovala.“

„Potrebujeme vám položiť niekoľko otázok. Najlepšie by bolo, keby ste prišli na policajnú stanicu do Sollentuny, ale môžeme po vás prípadne poslať niekoho z miestneho zboru. Nachádzate sa na ostrove Väddö v obci Norrtälje, však?“

„No teraz sa odtiaľto nedostanem.“ Pozrela sa na májovú vatru, konáre vytŕčajúce ako z obrovského vtáčieho hniezda. Nesmú sem vliezť a rozbiť deťom idylku, pocit bezpečia, ktorý im vytvorila. Tradície, ktoré každoročne dodržiavali. Videla Ariel a ďalšie dievčatko, ako okolo seba rozhadzujú suché lístie a smejú sa. Jocke by mohol ostať s deťmi. Ona môže nastúpiť na autobus do mesta. Vystúpi pri Mörby alebo pri nemocnici v Danderyde, odtiaľ predsa idú spoje až do Sollentuny.

„Len som si myslela... dnes večer je sviatok Valborg.“

Sekundy ticha. Priala si otvorený horizont, ostrovy však obohnali zátoku lesom. Ako môže myslieť na také veci, ako je oslava sviatku Valborg? Čo si o nej pomyslí policajt, ktorého meno nezachytila a ani nechce vedieť? A predsa existovalo čosi, čo bolo práve v tomto okamihu, keď sa všetko v jej vnútri rútilo, dôležitejšie: že človek sa musí držať svojich istôt. Nesmie sa stratiť. Oheň musí horieť, piesne musia znieť. Združenie obcí zorganizovalo aj tombolu. Jej rodina do nej poskytla cenu, balíčky sladkostí, a tie by deti veľmi rady vyhrali späť.

Odkašľala si.

„Postačí, ak prídem zajtra?“

Za súmraku ľudia zapálili májovú vatru, tesne pred deviatou večer, keď svetlo jarného dňa zmodrelo. Niekoľko chlapov zo združenia obcí si zastalo okolo ohniska a vlialo doň zápalnú tekutinu, plamene vzbĺkli a zahryzli sa do dreva. Horúčava donútila chlapov o pár krokov ustúpiť. Zátoka stmavla, oheň praskal a blkotal, spev znel silno a zreteľne. Zima sa topí, už je po nej... nebo sa smeje, je jar a večer, slnko sa smeje na život, les, jazero... Zopár žien z dediny spievalo v kostolnom zbore, vysoké tóny sa splietali s plameňmi v tanci na pozadí čiernej oblohy a žiariacich tvárí. Dávna spomienka na oheň počas sviatku Valborg: od iskry z ohňa sa jej chytila bunda, jej staršia sestra mávala rukami a búchala po nej, Helene kričala a kričala a Camilla ju udierala po bunde, až kým oheň neuhasila. Na bunde jej ostala čierna diera. Spomínala si, že to bolo na Mlynskom kopci v Jakobsbergu, veľký mlyn sa týčil proti večernej oblohe ako tieň a ona si pamätala chlad, keď musela od ohňa odísť, ruku, ktorá ju odtiaľ odtiahla. Čoskoro sa privalia, purpurové, zlaté, azúrové...

Ariel stála tesne pri jej nohách, zababušená, akoby stále bola zima. Helene držala dievčatko za plecia, a keď ju rozboleli ruky, pochopila, že ju objíma príliš silno. Malte pobehoval kade-tade a pokúšal sa zadupať poletujúce iskry. O smrti nič nevedeli.

Áno, prichádzam, volá veselý vietor, do krajiny, do neba...

Nedokázala to povedať ani im, ani Jockemu. Jedli hamburgery, ktoré Jocke vonku ugriloval. Potom deti pomohli pri vešaní posteľných obliečok a upratovaní myšacieho trusu po zime. Oznámila im, že zajtra musí odísť do mesta kvôli práci. Ako mala deťom vysvetliť takú vec, čo by im povedala?

Je mi to ľúto, moje zlaté, ale vaša teta zomrela.

Čože? My predsa nemáme žiadnu tetu.

„Prepáčte,“ ozval sa policajt, ktorý si sadol oproti nej. Volal sa Aurel Krawczyk a mal vyše meter deväťdesiat, nohy si musel pod stôl doslova poskladať. Ten bol z dubového dreva a v tom smutnom odtieni, aký sa vyskytuje iba na úradoch. Každá zo štyroch stoličiek v miestnosti bola iná.

„Telo odviezli do ústavu súdneho lekárstva v Solne,“ spresnil a sklonil pohľad do svojich papierov.

„Musím...?“

V autobuse, ktorý sa rútil po diaľnici do mesta, myslela práve na to – či to od nej môžu žiadať. Aby vstúpila do chladnej miestnosti, kde, ako si predstavovala, sa všetko ozýva a je v nej zima, a možno okolo már zažnú svetlo a nadvihnú plachtu, pod ňou sa objaví Charliina rozbitá tvár a jej oči budú prázdno hľadieť na Helene a ešte poslednýkrát v nich uvidí výčitku.

Takže ideš až teraz. Konečne, doriti.

Muž sa usmial a posunul k nej papierový pohár s kávou s mliekom. Láskavosť v jeho očiach jej pripadala pravá.

„Nemusíte ju identifikovať,“ uistil ju, „to sa robilo kedysi. Vieme, že je to ona.“

Otvoril zložku pred sebou a vytiahol fotografiu. Charlie sa na nej odvracala, napoly z profilu. Museli ju odfotiť pred niekoľkými rokmi. Pred fotografom zapózovala, akoby chcela napodobniť nejakú klasickú filmovú postavu, a podarilo sa jej to. Okolo očí mala čosi nesymetrické, čo jej dodávalo zvláštnu krásu. Pohľad do diaľky, ktorý sa dal interpretovať ako hlbokomyseľný a zároveň neprítomný.

„Výsledky pitvy budú hotové o niekoľko dní. Správu z technickej obhliadky dostanem do rúk asi v priebehu dneška.“

„Okej.“

Okej? Bola to vôbec odpoveď? Helene sa pokúšala o čosi oprieť pohľadom. Koberec vyzeral trochu rozšliapaný, okno ešte neumyli po zime. Keď tam vonku vykuklo slnko, všimla si prach a dym z výfukov, ktorý sa zachytil na skle. Akú reakciu od nej policajt očakával? Z neustáleho zatínania zubov ju rozbolela čeľusť. Svoj hnev prejaviť nemohla, za žiadnych okolností sa jej nesmel vymknúť z rúk: hnev, že ju tam nakoniec dotiahol, prinútil ju prísť na túto posratú policajnú stanicu! Na prvého mája! A potom nepatrný záblesk čohosi, čo si už dlho nepripomenula, spomienka práve na prvý máj alebo skôr na pocit, že je prvý máj, keď boli v centre mesta a demonštrovali v sprievode s Barbro, ich náhradnou mamou. Nemohli mať viac než osem a desať rokov, panovala tam veselá slávnostná nálada, vo vzduchu sa vznášala jar. Nasledoval obed v čínskej reštaurácii na ulici Drottninggatan. Pečené banány a vanilková zmrzlina, vždy iba v ten jediný deň. Zarazilo ju, že keď pred chvíľou vystúpila z autobusu v centre Sollentuny, uvidela niekoľkých mladých demonštrantov so zrolovanými transparentmi, smerujúcich do mesta. Ľudia teda stále demonštrujú. Proti čomu? Alebo za čo?

„Kedy ste boli so sestrou v kontakte naposledy?“

„Neviem... možno pred mesiacom alebo ešte dávnejšie. Volala mi.“

„Pôsobila deprimovane?“

„Nie... teda, nemala som pocit, že deprimovane, skôr manicky. Možno. Taká občas bývala.“

Prikývol a zalistoval vo svojich papieroch. Helene si odpila kávy s mliekom, prosila si čiernu, ale nedokázala protestovať. Nesedela predsa v kaviarni.

„Nie je to prvýkrát.“

„Čo?“

„Už sa raz pokúsila zabiť.“

Odrazu pochopila: o mojej sestre sa dozvedia iba to, čo im teraz poviem. Zapíše sa to do tých dokumentov, do úradnej databázy a potom to bude už navždy ako vyryté do kameňa.

„Byt nebol zamknutý,“ čudoval sa. „Zamykala sa?“

„Neviem. Charlie... Camilla nie je práve opatrná. Je to asi možné. Teda, že sa nezamkla. Prečo sa pýtate?“

„Hliadka v byte nenašla žiaden mobil, mala ho?“

„Jasné, že mala. Ten majú predsa všetci, nie?“

„Pamätáte si jej číslo?“

„Áno.“ Helene sa sklonila k taške a zašmátrala v nej. Keď telefón vylovila, uvedomila si, že policajt ju pozoruje, pozeral sa akoby priamo cez ňu, učia ich to tak? Hľadala vo svojich kontaktoch, až prišla po písmeno C, číslo tam však nebolo. Vymazala ho. Spomenula si na príjemný pocit slobody, keď to urobila, keď si pomyslela, že to mala spraviť už dávno.

„Musela som ho stratiť, keď som si vymenila telefón,“ zaklamala.

„Takže ste neboli často v kontakte?“

„Nie, ani nie.“

„Jej operátora nájdeme rýchlejšie, ak budeme mať to číslo, možno váš manžel alebo nejaký iný príbuzný...“

Zvyšok vety už nevnímala. Iba Charliin hlas, ten posledný raz, keď volala.

Odrazu ho počula tak jasne, ale nie v sebe, ako by si človek myslel, ale odniekiaľ zvonku, akoby bola v miestnosti a vypĺňala ju celou svojou neprehliadnuteľnou prítomnosťou. Helene sa musela odvrátiť. Slnko za oknami zmizlo a obloha bola špinavo sivá, Helene si pritisla ruku na ústa, aby plač zatlačila kamsi dolu do brucha.

Bolo to pred mesiacom? Nie, viac, možno pred šiestimi týždňami, v tie chladné dni uprostred marca, keď sa zdalo, že sa vrátila zima. Mesto ležalo pod snehom, panovalo neurčité ticho a ona si pomyslela, že zajtra skoro ráno bude jazdiť a hučať pluh, možno ju zobudí už pred šiestou, a to pomyslenie ešte zhoršilo jej zlosť, pretože ak spala menej než sedem hodín, vyviedlo ju to z rovnováhy na celý deň. Rokmi sa naučila, že fungovanie v živote v podstatnej miere závisí od rovnováhy, od jej zachovania. Na tom, že človek vie, kedy bude na stole jedlo, koľko minút mu treba na to, aby dostal dieťa načas do školy, aby sa stihol osprchovať skôr, než zobudí deti, na tom, že oblečenie na ráno si pripraví už večer.

A potom telefón, ktorý to všetko pretrhol. Helene musela vyskočiť z postele, aby zvonenie nezobudilo aj deti. Vždy nasledovalo búšenie srdca. Charliin hlas bol temnejší než jej vlastný.

Bože, veď ešte nie je ani jedenásť, kedy vlastne chodievaš do postele, to chceš prespať celý život?

A potom jej zvyčajné táranie, stará známa pesnička o ich mame a o Argentíne, a nejaké meno, ktoré Charlie vypátrala, teraz už vraj vie, že... no, bohviečo. Nemalo to konca-kraja, hoci Helene jej už pred niekoľkými rokmi zdôraznila, že o to nemá záujem, že to podľa nej nemá zmysel. Raz nadíde deň, keď človek musí dospieť a nechať svoje detstvo za sebou, a ten deň nastal už dávno.

Ja len, že by som si potrebovala požičať trochu peňazí, vysvetlím, sľubujem...

Helene tresla slúchadlom uprostred vety. Tak toto rozhodne nie. Prikázala Charlie, aby jej už viac nevolala, kým neprestane so svojimi chorými predstavami. Človek okolo seba skôr či neskôr musí postaviť múr, aby ho tí ostatní nevyužívali. Helene už viac nechcela požičiavať peniaze, ktoré sa potom vždy akoby vyparili.

Naozaj tresla slúchadlom?

Helene z tašky vylovila vreckovku a vysmrkala sa.

„Prepáčte,“ hlesla.

Policajt ju nechal.

„V byte sme našli pomerne veľa liekov,“ ozval sa potom. „Vedeli ste o nich?“

Aurel Krawczyk k nej posunul balenie liekov. Helene si prečítala názov: Flunitrazepam.

„Patria do skupiny benzodiazepínov, upokojujúcich liekov, predpisujú ich proti úzkostným stavom a nespavosti. Dokonca aj na tlmenie abstinenčných príznakov alebo na posilnenie účinku alkoholu. Tento prípravok sa kedysi volal Rohypnol, predpokladám, že ste o ňom počuli.“

Uprene hľadela na dlhý názov na škatuľke, na číslice, 0,5 mg.

„Volali ho znásilňovacia tabletka.“

„Áno, ale mal aj opačné účinky.“ Obrátil škatuľku v ruke. „Prípravok otupuje city a tlmí strach, ak sa to tak dá povedať. Populárny medzi ťažkými zločincami, dajú si ho tesne pred spáchaním násilného činu. Predsa len, väčšina ľudí má zábrany vojsť s vytiahnutou zbraňou do banky alebo niekoho zabiť. Bola vaša sestra od niečoho závislá alebo do niečoho zapletená?“

„Či bola kriminálnička?“

„Neviem, bola?“

„Nie... prečo sa na to pýtate?“

Helene si kútikom oka všimla menovku, poradie spoluhlások v jeho priezvisku sa jej plietlo. Vyzeral od nej približne o desať rokov mladší, mal sotva tridsať. Zdalo sa jej, že je unavený, ale tak asi vyzerajú všetci v tomto ročnom období. Z nejakého dôvodu si spomenula na prvosienky, ktoré pučali pri chate predtým, než dorazila posledná studená vlna.

Mala pocit, že Charlie ju sleduje ponad plece, budeš teraz o mne hovoriť v zlom?

„Charlie... teda Camilla, bola posadnutá niektorými vecami... Občas sa jej to úplne vymklo z rúk, tak to bolo, odkedy si pamätám. Asi to súvisí s tým, že naša biologická mama kedysi dávno zmizla, ešte keď sme boli malé.“

Prestaň ma volať Camilla, prosím, toto meno mi dal ktosi, kto nevedel, kým budem.

„Ing-Marie Sahlinová,“ prečítal vyšetrovateľ v papieroch, „naozaj je vedená ako nezvestná.“

„Pretože ju nemohli vyhlásiť za mŕtvu. Pravdepodobne odcestovala do Južnej Ameriky a zmizla, keď mala moja sestra päť rokov. Ja tri. Vtedy už boli rozvedení, teda naši rodičia.“

„Uf.“ Policajt vyzeral trochu otrasený a potom sa v jeho pohľade prebudila zvedavosť. Spoznala tú reakciu, tú chuť pitvať minulosť, vytiahnuť ju na svetlo a rozobrať ju na časti, neveľmi súcitne skloniť hlavu. Existoval dôvod, prečo o tom pred mnohými rokmi prestala rozprávať. Ľudia o človeku nemusia vedieť všetko. Ich mama zmizla, ujala sa ich však náhradná mama, ktorá robila všetko, čo mohla, zaviedla do ich životov poriadok, starala sa o ne. Barbro ich milovala ako svoje vlastné. Ak by tam teraz Charlie bola, oponovala by, ale ona tu teraz nebola.

„Moja sestra žije... teda žila vo fantázii o sebe a o svete, nevedela rozlíšiť, kadiaľ vedú hranice.“ Helene prstami prešla po balení liekov. „Možno preto brala toto tu.“

„Problémom s týmto tu je,“ povedal Krawczyk, „že ich nepredpísal nejaký lekár, nemajú príslušnú etiketu. Sestra sa k nim musela dostať nelegálne.“

„O tom vôbec nič neviem.“

Helene sa úchytkom pozrela na fotografiu, ktorá stále ležala na stole. Pohľad jej sestry, ktorý mizol kamsi mimo priestoru a času.

„Našli sme majiteľku bytu...“ Listoval v papieroch. „... alebo, lepšie povedané, jej syna, je to dobrý chlap, Ingvar Holm. Vraj nevedel, že tam vaša sestra bývala. Prenajala si to miesto cez tretiu osobu, čo je proti stanovám bytového družstva. Žiada okamžitý prístup do bytu, povedali sme mu však, že musí počkať, kým zistíme viac.“

Vyšetrovateľ jej posunul kľúč a tlačivo.

„Pečať pravdepodobne odoberieme zajtra, technici tam skončili.“

„A čo to znamená?“

„Že sme zaistili prípadné stopy, či ide o trestný čin. Môžeme sa, samozrejme, obrátiť na nejakého iného príbuzného, ak bude treba.“

„Ďakujem. Ja sa o to postarám.“

Helene si pritiahla formulár a podpísala ho, poťažkala kľúč v ruke. Kým jej policajt po telefóne neoznámil adresu, nevedela ani, že tam Charlie býva. V pamäti jej utkvel obraz niekoľkých vysokých domov, ktoré sa týčili na nejakom kopci.

„Ozveme sa vám, hneď ako tam namontujú obyčajnú zámku, aby ste mohli zájsť po jej veci.“

Niektoré veci sa nemohli zanedbať, napríklad odprevadiť osemročné dieťa do školy. Vrátiť sa domov, pretože to jedenásťročné si zabudlo tenisky. Propagačný materiál o obytnej zóne Jarabina, ktorý musel byť hotový do konca týždňa.

Jarné slnko zalievalo vysoké okná a znásobovalo svoju žiaru na stenách a hladkých písacích stoloch. Helene kývla hlavou smerom ku kolegovi vedľa nej a zapla počítač. Ruben už sústredene pracoval s hudbou v ušiach, obracal trojdimenzionálnu vizualizáciu. Napadlo jej, že tam možno presedel celú noc. Nevidieť na ňom, či spal, alebo nie, na to je príliš mladý, pomyslela si, keď spustila program a klikla na obrázky mestskej radnice v parku Beckomberga.

Na obrazovke sa pomaly objavili rady domov. Kovové farebné tóny, prísne línie fasád. Hmlistá myšlienka, že iní ľudia by si možno v takýto deň vzali voľno, ju však súrila práca. Nový stavebný zákon mal prísť do týždňa. Musela vytvoriť prezentáciu, ktorá by dokázala predať aspoň šesťdesiat percent radových domov vopred, inak stavebná firma nebude môcť pokračovať v projekte. Keď sa preklikla do izieb a podarilo sa jej nastaviť si správny uhol, tak aby zachytila zeleň za oknami, myšlienky na Charlie sa vytratili. Prostredie parku Beckomberga teraz pôsobilo čarovne zeleno, po storočnej izolácii, počas ktorej tu fungovala psychiatrická klinika uzavretá pred okolitým svetom. Projektu prepožičala meno stará aleja s jarabinami, preto ten názov, bola to jedna z posledných etáp kompletnej premeny oblasti na obytnú zónu.

Helene prešla do trojrozmerného zobrazenia návrhu a upravila smer slnečného svetla. Chcela dosiahnuť, aby do izieb prenikalo čo najviac svetla, potrebovala vytvoriť pocit večného leta. Zosilnila modrú farbu oblohy a priniesla si kávu. Predpoludnie strávila v archíve hľadaním vhodných digitálnych postáv ľudí, ktoré umiestňovala do grafiky, o čosi ich zmenšovala, aby opticky zvýšila stropy, a dokorán otvorila okná, nechala závesy povievať vo vetre, potom zariaďovala byt v štýle dánskej dizajnovej klasiky, nechala mladú mamičku, aby po aleji prechádzala s kočíkom. Spoločenstvo, tradícia a obnova. Zväčšila heslo: „Staráme sa o idylu Beckombergy“ a v mysli počula bláznov, mreže a zámky, ktoré im zabraňovali utiecť alebo vyskočiť z okna.

Aký druh smútku treba na to, aby človek urobil niečo také? Šialenstvo alebo zúfalstvo?

Isté obdobie si so záujmom čítala všetko o samovražde v dejinách, literatúre a psychológii. Melanchólia, ako sa uvádzalo v historických záznamoch, je spolu s čistým šialenstvom najčastejšia okolnosť, ako ospravedlniť, že človek spáchal zločin. Horšie bolo, ak osoba vedela, čo robí. Toho, kto na seba vztiahol ruku vedome, mohli odmietnuť pochovať alebo ho vliecť nahého po celom meste a odsúdiť na večné zatratenie.

Bola Charlie šialená?

Helene strávila viac ako hodinu úpravou krátkych textov, hľadala heslá vystihujúce túžby ľudí. Na dosah prírody a zároveň na dosah služieb a mestského života. Atraktívne bývanie pre modernú, uvedomelú rodinu. Kto by nechcel byť uvedomelý a moderný?

Z polície zavolali, práve keď stála v tesnej rozmnožovni. Obklopoval ju hluk a teplo všetkej tej elektroniky. Pečať už odobrali, oznámil jej vyšetrovateľ Krawczyk, a byt na Aspnäsvägene je opäť prístupný. Vraj si tiež prečítal správu od kriminálnych technikov.

„Nič jednoznačne nenasvedčuje, že by sa v byte nachádzal aj niekto iný.“

Z tlačiarne sa pomaly súkali papiere.

Helene vzala nákresy a šla za Peom Ahlsénom, spolumajiteľom architektonického štúdia a zodpovedným architektom projektu. V tejto bývalej fabrike sedel úplne vzadu, a mal preto výhľad na chrbty všetkých zamestnancov.

Peo po nej vrhol pohľadom a kým tam stála, niečo do papierov naškriabal, spomenul čosi o skrytých riešeniach sietí. Žiadne škaredé zástrčky alebo káble naťahané krajom podlahy, to treba zdôrazniť, aj keď to už dnes bol takmer štandard.

„Volali mi z dcérinej školy,“ povedala Helene. „Potrebovala by som si po obede odbehnúť, ale dorobím to večer z domu, keď deti zaspia.“

Prečo nevysvetlila, čo je vo veci? Nechcela, aby tieň Charliinej depresie či šialenstva padol aj na ňu, aby ju stiahol na miesto, o ktoré nestála?

„Jasné, žiaden problém,“ odvetil Peo, ktorý sa medzitým obrátil k obrazovke. Helene si všimla návrh tancujúceho domu umenia.

Zrolovala svoje nákresy a vyšla z kancelárie.

Prešla sa na stanicu Karlberg, ktorá bola za rohom, a nastúpila na vlak do Jakobsbergu.

Domy pôsobili rovnako majestátne, ako si ich pamätala, dôsledok mohutnej výstavby v sedemdesiatych rokoch, časoch, keď o vzdialenosti medzi budovami rozhodoval dosah žeriavov. Oblé tvary im však predsa len dodávali ľudský rozmer, takmer pripomínali sochy.

Šla do kopca. Cítila blatistú zem a psie výkaly, ktoré práve rozmrzli, slabé denné svetlo zmiešané s výfukovými plynmi z cesty Viksjöleden. Všetko vstupovalo priamo do nej. Toto bola naozajstná vôňa jari, iná než v centre mesta alebo na vidieku mimo Norrtälje, istým spôsobom tuhšia a silnejšia.

Na ihrisku, opretá o nízky plot, ležala kytica narcisov. Zvädnutá ruža.

Helene si čupla, chcela sa pozrieť, či tam nie je nejaký papierik. Zahanbila sa, že na kvety nepomyslela. Prešla rukou po asfalte, ostal tam tmavší fľak? Kvety sem priniesol anonym, žiadne posledné zbohom. Otočila sa a zdvihla hlavu k radu balkónov nad ňou. Počítala poschodia, až po desiate.

„Niekto tam zomrel.“ Niekoľko metrov od nej zastavil vo svojom šliapacom autíčku malý chlapec, možno štvorročný. „Spadla tam teta.“

Helene chcela niečo povedať, ale nevedela čo.

„Na balkóne sa nesmie byť,“ mudroval chlapec a šliapal ďalej.

Kým čakala na výťah, spomenula si, že tu už bola. Dolu v pivnici, v gigantickej garáži, ktorá sa rozprestierala popod všetky domy. Pamätala si nervozitu, keď sa vkrádala dovnútra. Nízky strop a hrubé betónové stĺpy, ktoré niesli celú hmotnosť obrovského domu, nekonečné rady áut. Helene celkom presne nerozumela, prečo ju Charlie berie so sebou, v očiach staršej sestry bola zväčša sopliačkou, ktorej sa nič nehovorí. Dostať sa do garáže bolo ľahké, Charlie zozadu naskočila na korbu pikapu, skrčila sa, aby ju nebolo vidieť v spätnom zrkadle, a hotovo. Potom cez bočné dvere vpustila dnu ostatných. Mali strechu nad hlavou, miesto, kde sa mohli flákať. Partia si ukryla niekoľko vankúšov a diek v zaprášenom aute v rohu s vylomenou zámkou. Helene rozmýšľala, či Charlie občas spávala tu, keď utekala z domu. Musela prisahať na svoj život, že o mieste nikomu nemukne. Potom to aj tak porušila, prezradila Barbro, kde má Charlie hľadať. Sama nevedela prečo a nikdy to nepriznala, napriek tomu, že sa jej Charlie vyhrážala a pritlačila ju k stene. Či to bolo preto, aby potešila Barbro, alebo aby vystrašila Charlie. Chalani v tejto bande smrdeli od cigariet a jeden z nich sa obchytkával s Charlie v aute, pričom si tým akoby iba doberala Helene, pretože keď na seba na sedadle stiahla chalana, pozerala sa na ňu a smiala sa. Žalovala na ňu, aby sa jej staršia sestra na chvíľu, aspoň niekedy, vrátila domov? Charliina izba ostávala večer čo večer prázdna, a to napriek tomu, že dostala tú väčšiu, a Helene len malú, ktorá pôvodne slúžila ako šatník. Často sa tam vkradla a ľahla si do hŕby vankúšov a časopisov, pozerala sa na plagáty Michaela Jacksona v jeho niekoľkých podobách a hrala sa, že je Charlie, že plánuje utiecť a vyraziť na cestu na tom aute v garáži, možno s niektorým z tých chalanov z partie, a potom na ňu zavolala Barbro a Helene sa opäť stala sama sebou a poslúchla.

Výťah s hrkotom zastal na desiatom poschodí. Na dverách vľavo stálo N. Holm, strčila do zámky kľúč a otočila ním, šlo to úplne ľahko.

Na prahu zastala. Pozerala sa do cudzej chodby. Svetlé tapety s ornamentmi, škaredá pokrčená rohožka. Policajti po sebe zanechali šľapaje krížom-krážom, nanosili sem blato a kamienky z dvora. Z vešiaka skĺzla kožená bunda. Akoby Charlie iba na chvíľu vybehla, lebo si musela niekam odskočiť.

Tesne predtým, než za sebou zatvorila dvere, začula niekde na schodisku krik. Nebol však ľudský. Vták? Dvere sa vzápätí zatvorili a nastalo ticho.

Nedokázala zachytiť žiaden zvuk, dokonca ani keď sa namáhala. Vlastne áno, hučanie chladničky. Tečúca voda v nejakom potrubí. Čo čakala? Že okolo začuje ozvenu Charlie, že okolo nej, v betónovej bytovke zo sedemdesiatych rokov, budú chodiť duchovia? Musí uvažovať rozumne. Strach predstavoval čosi iracionálne. Je prirodzené, že cíti vinu. Neznamená to, že je vinná. Za svoj život zodpovedá každý sám.

A predsa sa trochu chvela, keď sa zohla, aby zdvihla koženú bundu. Klasický model, taký, aký sa za drahé peniaze predával v značkových obchodoch, ale Charlie ho objavila, ešte kým vyšiel lacno. Na golieri ostala vôňa parfumu. Helene bundu pevne zovrela, nedržala ju v náručí, ale kúsok od seba, aj tak však vôňu cítila a nedokázala zahnať myšlienky na rozdrúzgané telo svojej sestry. Charlie mala vždy plno modrín, stačilo, aby ju človek vzal silnejšie za ruku a už vyzerala, že jej niekto ublížil. Vytvorili sa jej modriny aj po páde?

Helene zavesila bundu na háčik. Odrazu to vyzeralo hrozne škaredo, akoby bunda čakala, že sa jej majiteľka vráti.

Vyzula si čižmy a vošla dnu.

Chodba ústila do kuchyne. Na stole sa vŕšili noviny a neotvorená pošta. Pri hriankovači boli roztrúsené omrvinky. Zodvihla niekoľko bielych obálok. Daňový úrad, elektrárne, exekútor. Zápach nebol taký silný, ako si predstavovala. Policajní technici museli vyniesť odpadky, Charlie to asi neurobila. Na kuchynskej linke stála bandaska bieleho vína. Helene ním potriasla, na dne trocha ostalo. Niekoľko tanierov a pohárov v dreze, vrecko z odpadkového koša však zmizlo. Otvorila chladničku, skontrolovala dátumy spotreby na niektorých baleniach: šunka, jogurt, otvorené tortelliny. Väčšina z toho by vydržala do konca týždňa.

Helene klesla na stoličku a uprela pohľad na stenu. Fľaky na žltkastej tapete. Únava taká ťažká, že sa takmer nedokázala znova zdvihnúť.

Kým opäť skontrolovala čas, prešli viac ako dve hodiny. Hodiny, ktoré uplynuli, zatiaľ čo chodila z izby do izby a nevedela, kde má začať.

Prvú spálňu akoby nepoužívala. Stál tam naskladaný nábytok, pekný, možno zdedený, a škatule s kuchynským vybavením, svietniky, obrazy. Veci, ktoré prenajímateľ bytu chcel držať bokom alebo ich Charlie netúžila mať vo svojej blízkosti?

V kúpeľni vymenili vaňu za sprchu prispôsobenú postihnutým, na umelohmotnej rohožke ešte ostali stopy, na stenu bolo prišraubované držadlo. N. Holmová tu zrejme bývala dlho, videla, ako sa z bytu sťahujú deti. Tak ako to deti zvyknú. To iba Charlie lietala kade-tade bez pevného bodu. Putovala životom chaoticky, s taškou a niekoľkými sťahovacími škatuľami. Tie Helene uvidela, keď vošla do obývačky, nevybalené v kúte.

Z pohovky sa na podlahu zviezlo niekoľko vankúšov. Jedálenský stôl na vzdialenejšom konci pokrývala hŕba papierov. Kde-tu boli porozhadzované kávové šálky so zaschnutými zvyškami kávy na dne.

Helene jednu šálku zdvihla a opäť položila, znova pocítila tú zlosť.

Že upratuje po Charlie. Znova.

Že sestra ani len nedokázala odložiť šálku, kým použila novú.

Z druhej spálne mala výhľad na lesy Järvafältet a na škaredú tepláreň, na juhovýchode dokonca dovidela k štadiónu Globen. Plachty ležali všade naokolo, prikrývka napoly zastrčená pod posteľou. Možno práve s niekým spala, pomyslela si Helene. Alebo mala zlé sny. Možno to spravili policajní technici, keď sliedili po byte.

Hľadali stopy, analyzovali zaschnuté telesné tekutiny, jednoducho si robili svoju prácu.

Otvorila šatníky, z ktorých sa vyvalila hŕba šiat. V hromade rozoznala šaty a vzory, na ktoré si matne spomínala, záblesky toho, v čom chodievala Charlie. Obnosené saká od Chanela a Diora, čierne šaty zo šesťdesiatych rokov a zvonové džínsy zo sedemdesiatych rokov, to, čo našla v secondhande, a kombinovala to, ako by to nikomu inému nenapadlo. Opäť letmý náznak parfumu, na okamih vyvolal spomienku, no rovnako rýchlo zmizol, rozplynul sa a nahradila ho iná vôňa. Helene si uvedomila, že všetko musí pobaliť, ale napriek tomu šaty vtisla späť do šatníka.

Znepokojila ju bolesť v spánkoch ako sťahujúca sa páska. Prešla po kuchyni a prehltla jeden Ipren.

Pohľadom sa vyhla balkónovým dverám.

Po chvíli sa vrátila do obývačky. Podišla k stolu, ktorý, zdalo sa, Charlie používala ako pracovný. Ak sa v sestrinom prípade dalo hovoriť o práci.

Ležali tam stohy papierov, vytlačených dokumentov, článkov. Helene zdvihla ďalšiu šálku.

Možno tam stále bol, ten posledný list, ktorý by všetko vysvetlil, v niektorom z roztvorených blokov, na porozhadzovaných papieroch, v textoch naškriabaných na zadnú stranu.

Spoznala Charliin rukopis, písmená sa trochu zakláňali a boli sotva čitateľné. Kto dnes písal rukou? Opatrne siahala tu po papieri, tam po bloku. Jednotlivé riadky, úlomky textov, ktoré sa nikdy nedopíšu.

... bolo ako žeravá láva na jej tele a potom chlad, keď sa odvrátil, a medzi tým viac neexistoval život. Iba dni.

... kvôli čomu by si na všetko zabudla, hodila by si sa do priepastí, kvôli ktorým by si zomrela a chcela umrieť znova?

... a moje výkriky ostanú nevypočuté, pretože medzi nami je more a priepasti a všetko to, čo sa nedá odpustiť.

Helene v ruke skrčila posledný papierik, poéziu alebo čo, možno ďalší začiatok románu, ktorý nenapísala. Charlie o ňom neustále rozprávala, nikdy však nevydala ani riadok. Rozprávala tiež o tom, že napíše scenár pre humoristickú skupinu Killinggänget a urobí si vlastnú talkšou v televízii, vnesie tam závan čerstvého vzduchu.

Zodvihla ešte niekoľko papierov, zalistovala v jednom bloku. Niekde čítala, že iba pätnásť percent tých, ktorí si siahli na život, napíše list na rozlúčku. Taký list patril skôr do kníh a filmov, do príbehov, ktoré mali ľuďom poskytnúť istú útechu a pochopenie.

Nakoniec predsa len podišla k balkónovým dverám a doširoka ich otvorila. Oblohu beznádejne pokrývali husté mraky ako masívna sivá deka nad Jakobsbergom.

Na betónovú podlahu nevstúpila, v živote by nepristúpila ku kovovému zábradliu. Aj tak pocítila závrat a nevoľnosť.

No zároveň akúsi úľavu.

Bolo po všetkom.

Už žiadne podobné rozhovory.

Jasne a zreteľne si pamätala nemocničnú izbu so žltými stenami. Pred siedmimi rokmi. Jednotka intenzívnej starostlivosti, kam prišla na návštevu s taškou mesačníkov, ovocím a penovými autíčkami, to vrecúško pôsobilo v jej rukách idiotsky. Ako keby verila, že lesklý magazín a trocha sladkostí dokážu poraziť smrť. Nechcela však doraziť s prázdnymi rukami. A Charlie ležala v posteli s rozstrapatenými vlasmi, modravo bledá, vďaka čomu vyzerala ako z porcelánu, taká krehká. Vzala si tabletky a potom si sama zavolala záchranku. Keď jej vypumpovali žalúdok a ona sa prebrala, chcela, aby kontaktovali Helene, to Helene šla k nej do bytu, v ktorom sestra práve bývala, jednoizbáku z druhej ruky v Blackebergu, aby jej priniesla náhradné šaty, zubnú kefku a šminky. Aby Helene, ktorá práve sedela na okraji jej postele, bola tá, ktorú môžu kontaktovať. Keď bolo najhoršie, Charlie sa obracala na ňu, hoci sa takmer nestýkali.

Ten, kto sám zavolá a zalarmuje pre seba pomoc, však vlastne nechce zomrieť, či nie? Bolo to len zúfalé volanie o pomoc? Ten, kto sám zavolá, by sa o to nepokúsil znova, tentoraz naozaj?

Helene nenápadne zisťovala prečo.

Charlie pokrčila plecami, odvrátila pohľad.

Hádam si sa sem neprišla hrať na psychologičku?

Ten byt v Blackebergu. Na záclonách pri posteli sa našli stopy po ohni, začiatok požiaru, ktorý sa našťastie nerozšíril. Prenajímateľ potom Charlie vypovedal zmluvu. Závesy patrili jeho starej mame.

Helene skontrolovala čas.

Prešli dve hodiny a ona ani len nezačala.

Prešla po byte a pozbierala špinavé šálky. Napustila horúcu vodu do drezu a nechala všetko odmočiť. Odtrhla čierne vrece na odpadky z rolky, ktorú mala so sebou, a hodila jedlo z chladničky do odpadkovej šachty.

Odtrhla si ešte jedno vrece a začala papiermi v obývačke.

Zväčša to, ako sa zdalo, boli články, ktoré si Charlie vytlačila z internetu. Musela ísť do knižnice alebo jej s tým niekto pomohol, v byte nemala počítač ani tlačiareň. Veľa článkov bolo v angličtine, z novín The Guardian, z BBC a niečoho, čo sa volalo Buenos Aires Herald. Všetko sa týkalo Argentíny.

Helene vedela, že sa nemá začítať, keď upratuje, pretože potom nikdy neskončí. Napriek tomu nemohla prehliadnuť jednotlivé slová, vety, ktoré ju nejakým spôsobom prinútili, aby pokračovala ďalšou vetou.

Príbeh, samozrejme, poznala, nikdy sa však tomu, čo sa stalo, nevenovala tak ako Charlie. Boli ešte malé, keď vtedy v sedemdesiatych rokoch v Argentíne zmizlo niekoľko desiatok tisíc ľudí, možno až tridsaťtisíc, mučili ich a zavraždili. Volalo sa to la guerra sucia, špinavá vojna. Procesy so zodpovednými zrejme stále prebiehali. Matky sa dožadovali odpovede na to, čo sa stalo ich deťom, a starí vojaci čelili obžalobám zo zločinov proti vlastnému obyvateľstvu.

Detaily nechcela vedieť, ale nemohla si ich nevšimnúť, o väzňoch, ktorých elektrickým prúdom mučili na pohlavných orgánoch, ktorým sťahovali kožu z chodidiel a zatvárali ich do miestnosti s bojovými psami, o ľuďoch, ktorých zaživa zhadzovali z lietadiel.

Občas Charlie do textov niečo dopísala. Drobné kresby na okrajoch a zakrúžkované slová. Väčšinou to boli mená súdených vojakov, El Tigre, Tiger, ako volali jedného, a podobné prezývky. Bol tam aj Had a Lev, Tučniak, a dokonca Delfín. El Ángel Rubio, Plavého Anjela, odsúdili na doživotie za únosy a vraždy. Meno Squatina si Charlie poznamenala viackrát, zrejme to takisto bolo nejaké zviera, nejaký druh žraloka, pretože na jednom mieste si poznamenala Squatina = Angel Shark.

Celú kopu papierov hodila do koša a rozmýšľala, nad čím Charlie uvažovala, prečo sa tak trýznila? To preto ďalej nevládala žiť? Jatrila si rany, ktoré mala nechať na pokoji, aby sa mohli zahojiť, bolo to akési pravidelné mučenie, ktorému netreba prepadnúť.

Čo to s tebou je, nechceš vedieť pravdu, chceš prežiť život v klamstve?

Pravda.

Akoby sa dala nájsť v hŕbe článkov, v nekonečnom hrabaní sa v minulosti, kde, ako bolo známe, neexistovali žiadne odpovede.

Helene zhŕňala hŕbu za hŕbou do odpadkového vreca.

Neexistovali ani len dôkazy, že by ich mama niekedy do Argentíny odcestovala. Iba sa to hovorilo. To Helene povedali, keď trochu vyrástla.

Ich matku Ing-Marie Sahlinovú vyhlásili za nezvestnú v novembri 1977, a ako čas plynul a ona sa neobjavovala, švédska polícia a ministerstvo zahraničných vecí sa obrátili na argentínske úrady. V krajine po nej neboli žiadne stopy. Letecké spoločnosti vo Švédsku a zvyšku západnej Európy sprístupnili svoje záznamy, ale nikto menom Ing-Marie Sahlinová v danom čase do Argentíny necestoval.

Nepodarilo sa ani vypátrať argentínskeho muža menom Ramón. Do Jakobsbergu prišiel ako utečenec a ich mama sa do neho zrejme zamilovala. Niekoľko kamarátov na ľudovej vysokej škole v Jakobsbergu tvrdilo, že obaja museli odísť do Argentíny, o dôvodoch však nechcel hovoriť nikto. Vyhlásili tam výnimočný stav, nebola to krajina, odkiaľ človek utiekol a potom sa do nej vrátil.

Pravdou – ak by sa malo hovoriť o pravde – bolo, že ich mama opustila skôr, než Helene vyrástla dosť na to, aby si ju pamätala. Neuchovala si v pamäti jej tvár, ani len tón jej hlasu, vôbec nič. Iba prázdno, nič tam neexistovalo. Taká bola pravda.

Barbro, naopak, v jej pamäti existovala.

Mama žije pre svoje deti. Bola čistá láska a starostlivosť, samu seba kládla na druhé miesto. Mama, ak sa tak chcela nazývať, skrátka musela byť mamou.

Helene sa prehrabala v ďalších fotografiách a na jednej spoznala Ing-Marie, ako sa smeje uprostred trojčlennej skupiny, vlasy si začesala dozadu. Vyblednuté farby, sedemdesiate roky. Bola taká... živá. Na okamih sa jej zdalo, že tam vidí svoju mladšiu kópiu. Helene si nikdy predtým neuvedomila, ako sa na seba podobajú, možno preto, že fotografiu svojej mamy naposledy videla pred veľmi veľa rokmi. Ak nejaké fotografie existovali, boli uložené v škatuli na povale. V takej, ktorú človek nikdy nerozbaľuje, iba presúva z povaly na povalu, keď sa sťahuje.

Helene obrátila fotografiu, ale nestálo tam nič o tom, kto sú tí ostatní, iba pečiatka, taká nezreteľná, že rok sa už nedal prečítať.

Obrázok vložila do škatule spolu s niekoľkými ďalšími fotografiami Charlie, ktoré našla, s jej starým vysvedčením, peňaženkou, pasom a s niekoľkými blokmi zo školy, hoci nevedela, načo by sa mali zachovať práve tie.

Povrch stola nakoniec upratala a vrece na odpadky bolo plné, zviazala ho a vyniesla do chodby.

Ochladilo sa. Šla zatvoriť dvere na balkón a zastala v nich. Niekoľko starých kvetináčov naskladaných v rohu, zložená stolička.

Vkráčala Charlie do prázdna priamo, potácala sa, pochybovala?

Betón ju chladil cez ponožky, dva, tri, štyri kroky k zábradliu. Helene sa chytila kovovej tyče, pozrela sa dolu. Dvor mal súmerný tvar a pripadal jej ďaleko. Ihriská a živé ploty, kruhy a priame línie. Ostrovček zvlnenej zelene. Oddelený iba tenkým plotom.

Opatrne sa trochu naklonila, aby dovidela na miesto dopadu a odhadla vzdialenosť. Vtedy začula zvuk zvnútra bytu. Na sekundu sa jej zazdalo, že zábradlie povolilo. Odstúpila a otočila sa, počúvala.

Zvuk sa šíril z chodby. Kľúč v zámke. Potom prievan, keď sa otvorili vchodové dvere.

„Haló,“ zvolala Helene.

Žiadna odpoveď.

Urobila niekoľko krokov dovnútra, cítila, ako jej tlčie srdce. V chodbe stál nejaký muž a uprene sa na ňu pozeral.

„Čo to má byť, doriti... Nečakal som, že tu niekto bude.“

„Kto ste?“ Helene si uvedomila chlad z balkóna, obrazy Charlie, ktorej jej prebehli mysľou, pocit, že padá. „Čo tu robíte?“

Vyzeral o niekoľko rokov starší než ona, oblečené mal obnosené vojenské nohavice a sprané tričko, špinavé blond vlasy po plecia.

„Ste od polície?“ zisťoval.

„Mám tu upratať a postarať sa o jej veci.“

Helene sa musela premáhať, aby jej nepreskakoval hlas. Muž chvíľu prešľapoval na mieste, skúmavo sa na ňu pozeral. Potom sa na okamih rozžiaril.

„Ja vás poznám. Vy ste Charliina sestra, však? Chodili ste na Mlynskú školu.“

„A vy ste kto?“

Zriedkavo si pamätala ľudí z predošlých čias, možno preto, že na nich nemyslela. Jej školské roky boli riedko zaľudnené deťmi bez mena, ktoré nikdy nevidela dospievať.

„Uffe,“ predstavil sa a zaštrngotal kľúčmi. „Uffe Rainer. Videl som, ako policajní technici ráno odišli. Napadlo mi, že sa sem pozriem, či by som si mohol vziať svoje veci.“

„Aké veci?“

„Bývam tu, rovno nad ňou.“ Palcom ukázal dozadu. „Charlie mi dala kľúče. Aby som na to dozrel a tak, keď nebola doma. Pomáhal som jej.“

„Dobre,“ pritakala Helene. „Tak mi ten kľúč môžete vrátiť.“

„Čo povedali policajti? Našli niečo?“

„Nie, čo by mali nájsť?“

Muž sa zadíval smerom do kuchyne. Bol oveľa vyšší než ona, vyhúknutý, akoby chatrný.

„Kedy ste sa s ňou naposledy stretli?“ opýtala sa Helene.

„V ten istý deň. Človeku nejde do hlavy, že... Doriti.“

Videla, že jeho oči sa zablyšťali, stisol čeľusť.

„A čo hovorila? Všimli ste si niečo?“

„Ako to, všimol?“ Hrýzol si nechty, pohľad mu poletoval sem a tam.

„Áno, čo myslíte?“ pokračovala Helene podráždene. „To, čo si človek všimne na niekom, kto sa rozhodne skočiť z okna. Povedala zbohom, mrzí ma to? Alebo mlčala, pôsobila nepríčetne? Niečo ste si museli všimnúť.“

„Prečo to vravíte? Prečo vravíte, že si siahla na život?“

Pohyboval sa nepokojne, niekoľko krokov sem a niekoľko krokov tam, pohľad mu celý čas blúdil po byte.

„Nebolo na nej nič zvláštne,“ povedal.

„Aha, tak nebolo.“ Helene odišla do kuchyne po tašku položenú na stoličke, vytiahla z nej mobil a okamžite sa cítila bezpečnejšie. „Prečo do seba nahádzala kopu upokojujúcich liekov, ak jej nič nebolo, prečo vyskočila? Kto si inak myslíte, že ste, že sem môžete len tak vliezť?“

„Dokelu.“

Muž smeroval do kúpeľne. Mala právo vyhodiť ho, ohlásiť neoprávnený vstup?

Priblížila sa ku vchodovým dverám. Spomenula si na Malteho, na Ariel. Vyzdvihnúť ich a nakúpiť na obed mala opatrovateľka, Helene ešte hodnú chvíľu nikomu nebude chýbať. Jockemu poslala esemesku, že môžu začať bez nej.

„Čo hľadáte?“ vyzvedala a stisla mobil v ruke.

Prudko sa otočil, v očiach mal čosi divoké.

„Čo vraveli policajti?“ opýtal sa. „Čo našli, keď to tu prehľadali? Museli vám o tom predsa povedať. Ste jej sestra.“

Keď zodvihol ruky, Helene urobila dva kroky dozadu.

„Boli sme takto...“ povedal a preplietol si prsty, jeho hlas preskakoval, akoby sa šiel čochvíľa rozplakať. „Spriaznené duše, chápete?“

Potom sa pretisol okolo nej na schodisko. Pred svojimi dverami zastal a obrátil sa.

„Nie je to tak, ako hovoria. Umrieť bolo to posledné, čo Charlie chcela, a ak vám to nie je jasné, tak ste ju nepoznali.“

Kým muž zatvoril dvere, Helene úchytkom zazrela, ako tam vnútri zatrepotal krídlami veľký vták. Na schodisku sa ozvalo šťuknutie a potom opäť nastalo ticho.

Keď vynášala vrecia ku skladisku komunálneho odpadu, už sa zotmelo. Všetko vysypala do jedného veľkého kontajnera a nechala dvere, aby sa zabuchli. Potom si zavolala taxík.

Adresu v sebe mala ako naprogramovanú, chodila jej po rozume, vyslovila ju bez rozmýšľania. Ulica Veckovägen 33 vo Västerby, maximálne dva kilometre odtiaľto.

Jediný domov, ktorý, ako sa jej zdalo, v detstve mala.

Domy bytového družstva HSB okolo obrovského dvora. Pamätala si ich sivé, teraz však boli natreté jasnejšími farbami. Na balkóne kvitli v kvetináčoch narcisy a fialky, tak ako vždy. Keď hrozilo, že v noci bude mrznúť, Barbro ich večer prenášala dovnútra a ráno opäť vykladala, hoci chlad im neprekážal.

„Ale, zlatá moja,“ zvolala a odsunula jej z tváre prameň vlasov.

Opäť ju vzala do náruče, pevne objala.

„Prečo si neprišla už včera?“

Helene sa odtiahla a zviezla sa na stoličku v chodbe. Kým sa vchodové dvere zatvorili, v prievane slabo zašuchotali prázdne ulity. Stolička bola z osemnásteho storočia, vyrezaná z jediného kusu dreva, Barbro ju zdedila od svojho starého otca z maminej strany. V tomto byte mala každá jedna vec svoju históriu, predkovia a matky, ako aj vlastné spomienky Barbro na detstvo prežívali vo vázach a v starých látkach, ktoré sa prešívali na nové účely. Helene sa vždy strašne bála, že niečo rozbije, že vytrhne spomienku, ktorá potom zmizne a už sa nikdy nevráti.

„Nezdržím sa. Len som to nechcela vravieť do telefónu.“

A prečo nie? Nebolo lepšie prijať takú správu bez toho, aby človek musel bojovať so svojimi reakciami ako Barbro v tomto okamihu? Tvár jej zbrázdili hlboké vrásky, ruky sa jej pred ústami rozochveli. Helene po prvýkrát uvidela, ako veľmi už zošedivela.

„A to sme sa naposledy tak pohádali.“ Barbro sa sťažka zviezla na skrinku, ktorú mala práve poruke. „Camilla sa mi už niekoľko rokov neozvala, zdráhala sa so mnou hovoriť, a potom sa odrazu objavila, kričala a vystrájala. Chce svoje veci, nástojila, chcela, čo jej patrí. Nevedela som, o čom to hovorí, ale ona vytrhávala zásuvky zo skrine a brala ich so sebou...“

Rukou pohodila smerom k obývačke, k sekretáru. Jej hlas bol zronený, tak ako pohľad v jej očiach, keď zdvihla hlavu.

„Chcela som vám to dať, keď budete dospelé.“

„Dať nám čo? Dospeli sme pred dvadsiatimi rokmi.“

„Len nejaké fotografie, a potom chcela porcelán, ten jej v byte chýbal alebo ho jej vzal prenajímateľ, asi sa bál o svoje veci.“ Barbro sa musela chytiť dverí, aby opäť dokázala vstať. Mala problémy s bedrami a v posledných rokoch sa to stále zhoršovalo. „Camilla nebola v poriadku. Videla som to na nej, ale čo som mohla robiť? Neozvala sa, a keď sem prišla, tak lietala hore-dolu a kričala, že mám držať hubu, pretože s vašou rodinou nemám nič spoločné.“

„Neznášala, keď ju volali Camilla.“

„Vždy sa s ňou ľahko vychádzalo. Nie ako s tebou.“ Barbro si jednu ruku pridŕžala za chrbtom, keď sa uberala do kuchyne. „Ale musíš si niečo dať.“

Helene šla za ňou. Videla, ako z chladničky vyberá hrudku syra zabaleného do plastu z obchodu. „Alebo sa chceš poriadne najesť?“

„Nie, to je v poriadku, ďakujem, musím ísť domov. Ja... oni nič nevedia. Nepoznali ju.“ Helene sa zviezla na kuchynskú stoličku, svoje staré zvyčajné miesto pri stene. Keď bola doma Charlie, mala svoje miesto pri okne. Volaj si to, ako chceš, tamto nie je môj domov.

„Predstav si, aký Valborg bol tento rok tu v Jakobsbergu,“ rozprávala Barbro, kým dávkovala čaj do kanvice. „Niekto zapálil vatru ešte noc predtým, takže keď na Mlynský kopec prišli všetky rodiny s deťmi, čakala ich kopa popola. Niekoľko z nás sa pokúsilo spievať aj tak, ale bolo po nálade. Kto urobí také niečo, rozumieš tomu?“

Helene ju počúvala akoby z diaľky. Pozerala sa von oknom, na balkón, ktorý čakal, kým sa bujne rozkvitne. Barbro pred odchodom na dôchodok pracovala ako kurátorka, na dovolenku chodievala na záhradnícke cesty do Holandska a do Japonska a domov pašovala semená a sadenice, o ktoré sa niekedy delila. Helene ich zasadila a zabudla, odkiaľ pochádzajú.

„Moje deti ju nikdy nestretli,“ povedala. „A teraz je neskoro.“

„Všetci robíme, čo sa dá, podľa našich schopností, a čo pokladáme v danej chvíli za najlepšie.“

Barbro si sťažka vzdychla a sadla si na ďalšiu z drevených stoličiek, ktorú zdedila po svojej mame. Helene si pamätala staručkú ženu, môžete ma volať stará mama, ak chcete, hoci vlastne nie som vaša stará mama. Sama svojim deťom nikdy nehovorila, aby Barbro volali stará mama, bola to pre ne iba Barbro. Charlie nikdy nebola prítomná. O nej sa nikdy nerozprávali.

Zaťaté ticho. Prázdno bez slov. Syr ostal nedotknutý.

„Vie niekto viac o tom, čo sa stalo?“ opýtala sa Barbro nakoniec.

„Spáchala samovraždu,“ odvetila Helene a zaškrabla nechtom do okraja stola. „Polícia to vyšetruje, chcú, samozrejme, zistiť, aká bola a tak, to asi robia vždy.“

„Musia, také majú predpisy.“

Barbro konečne začala odbaľovať syr, prstami vylovila kúsok značky Brie a odhryzla si.

„Vlastne chcela tie listy,“ doplnila. „Preto prišla. Kedy to bolo? Pred mesiacom, možno, alebo ešte dávnejšie.“

„Aké listy?“

„Od vašej mamy.“

Helene sa na ňu uprene zahľadela.

„Nikdy si o žiadnych listoch nehovorila.“

„Pretože nikdy neexistovali.“

Barbro opäť vstala a zdalo sa, že nevie, ku ktorej skrini smeruje. Nazrela do jednej aj do druhej. „Povedal vám to otec, keď ste boli malé, tesne po tom, čo utiekla. Boli to jeho rozprávky. Vymyslel si, že vám z tých listov čítal, aby ste zaspali. Bola si taká malá, že si to nemôžeš pamätať, ale Camilla si vzala do hlavy, že si to pamätá. Že mame sa po vás veľmi cnie, že sa čoskoro vráti domov a bla-bla-bla. Rozumieš? Rozprávky, ktoré si vymýšľal, pretože vám nedokázal vysvetliť, ako to v skutočnosti bolo.“

Vytiahla balenie diétnych keksov a neotvorené ho postavila na stôl.

„Nebol to zlý človek. To nie.“

Helene sa odvrátila. Ak sa o niečom odmietala rozprávať, tak o ňom. Tak znelo pravidlo. Barbro mala s ich otcom pomer krátko po tom, čo sa Ing-Marie vyparila. Skončilo sa to asi po roku. „Život s ním nebol ľahký,“ skonštatovala a vyslovila aj pomerne veľa iných vecí, ktoré vybublali na povrch v priebehu rokov napriek tomu, že o tejto téme nediskutovali.

Keď sociálka zistila, že otcov domov nie je vhodným prostredím pre deti, Barbro sa ponúkla, že sa ich ujme. Si predsa ako moja vlastná, nikdy by som nemohla vlastné dieťa, vlastnú krv, milovať viac. Helene nemala celkom jasnú predstavu, ako tá oficiálna dohoda s úradmi vyzerala, ale občas sa jej donieslo, že podľa plánu by sa deti opäť nasťahovali k jednému zo svojich biologických rodičov v deň, keď by sa otec znova začal starať o seba alebo keď by sa domov vrátila mama. Vždy sa bála, že ten deň nastane. Všetko okolo nej bolo dočasné: posteľ a izba, ktorú považovala za vlastnú, dvere, ktoré za sebou zatvárala, určené miesto pri kuchynskom stole, bezpečie v náručí Barbro. Keď dovŕšila osemnásť, Barbro sa jej opýtala, či s tým všetkým chce niečo robiť, teraz, keď je plnoletá a môže sa sama rozhodovať. Bola tu možnosť, aby si ju náhradná mama adoptovala a ona by ju tým z právneho hľadiska uznala za svoju matku. Helene si papiere vzala a sľúbila, že o tom porozmýšľa, objala ju a povedala: Moja mama si predsa ty. Potom papiere vložila do zásuvky. Tá otázka ich odvtedy omínala v každom objatí ako kamienok v topánke, pri každej návšteve detí, ktoré sa nemohli stať naozajstnými vnukmi.

„Mala som pre Charlie urobiť viac,“ vzdychla Barbro, „nemala som sa nechať odtisnúť.“

„Nie je to tvoja chyba.“

„Kričala, že klamem, pretože na Ing-Marie žiarlim, že som jej ukradla deti a predstierala, že som vaša mama. Chcela som pre vás predsa len to najlepšie.“

Helene natiahla ruku, položila jej ju na plece. Barbro sa jej chytila a zovrela ju, až to bolelo. Priložila si ju na tvár, mokrú od sĺz. Potom smrkla a ruku pustila. Potľapkala Helene po pleci.

„Prepáč. Aj tak to muselo byť najhoršie pre teba.“

„Naozaj už musím ísť.“

Helene sa zdvihla. Cítila, že má naozaj hlad, syra ani čaju sa nedotkla, čo teraz ľutovala, ale už tu viac nechcela sedieť.

Barbro stála v chodbe a bez slova ju sledovala, ako sa oblieka.

„Už sa s ním skontaktovali?“ povedala nakoniec. „Hovoril s vaším otcom niekto?“

Helene sa sústredila na čižmy, boli jej v sárach pritesné. Namáhavo si naťahovala pravú.

„Občas ho vídam,“ pokračovala Barbro. „Aj tak by to mal vedieť.“

„Áno.“

„Chceš, aby som...?“

Helene zavrtela hlavou.

„Nie, netreba.“

Keď odišla, v bruchu sa jej ozvala bolesť, ktorá sa tam usídlila, ale občas na ňu dokázala zabudnúť. Hanba, ktorá bola priveľká a špinavá a ktorú nemohol znášať nikto iný, pretože nikto iný nebol. Iba ony dve. Charlie a ona.

„A potom sem hádam čoskoro prídete, spolu,“ zavolala za ňou Barbro. „Tak rada by som videla tvojich maličkých.“

Na ulici Vasavägen sa nachádzal sklad na komunálny odpad, zámka na dverách niekedy nedoliehala.

Rytier sa obzrel a mal pocit, že je neviditeľný. Hoci človek neverí v Boha, stále existuje sila myšlienky, uvažoval, kým kráčal pomedzi domy. Prednedávnom si odtiaľ odniesol pár topánok, iba o dve čísla väčšie. Pravá koža. Obuv na dlhé trasy, povedal kamošom v Riddarparkene a zarehotal sa, pomlčal však o tom, kde ich našiel. V okamihu, keď by obyvatelia zistili, že niekto zvonka sa vkradol do ich skladu komunálneho odpadu a vzal si odtiaľ veci, ktoré už viac nechceli, bolo by po zábave. Zámky, závory, kľúče, kódy, sprostosti a jeho teta na stráži.

V týchto časoch sa človek ľahšie dostal cez bránu svätého Petra do nebies než cez nejakú bránu v Jakobsbergu.

Chytil kľučku, sláva! Dvere sa otvorili. Zámku zatiaľ nikto neopravil. Prekĺzol poza ťažké plechové dvere a nechal ich, aby sa zabuchli, kým zažal.

Vnútri stáli dva kontajnery naplnené po okraj. Trčali z nich škatule IKEA, rozheganá drevená stolička, bočná stena knižnice. Prehol sa ponad okraj a trochu sa vnútri pohrabal, preskúmal jeden kufor a vyprázdnil tašku so šatami, ktoré boli, bohužiaľ, dobré iba malým deťom. Napriek tomu vylovil vlnený sveter, ak trochu rozťahá ramená, celkom pristane k novým topánkam. Ďalej už nedosiahol, musel sa prehupnúť cez okraj a postaviť sa do kontajnera. Plecom dopadol na hŕbu vyhodených kníh, tvorili, ako sa zdalo, celú knižnicu. Rukou sa udrel o Tolstého Annu Kareninovú, priamo do lakťa, presný zásah. Neodolal, chvíľu v knihe listoval, kým mu prešla stŕpnutosť v ruke, čítal ten román naposledy ešte v škole? Knihu odložil a odhodil pár prázdnych kartónových škatúľ, ktoré zaberali polovicu priestoru.

Vtedy si to všimol. Hrdlo. Vytŕčalo úplne vzadu v rohu. Zalapal po dychu a ucítil chuť prachu a pach moču. Urobil niekoľko krokov tým smerom a prevrátil nabok matrac, hrdlo uchopil a vytiahol a objavilo sa telo, úplne neporušené, oblé luby, telo z dreva. Pohladkal otvor. Kedy držal gitaru v rukách naposledy?

Chýbali jej tri struny. Bol to jednoduchý model, ani zďaleka nie Stratan, akú raz vlastnil. Opatrne pootočil ladiaci kolík struny H. Streets of London však predsa mohol zahrať aj na trochu strunách, dopekla, ostali mu všetky potrebné tóny!

Rytier opustil sklad s odpadkami a pokračoval k Riddarparkenu. V toto popoludnie sa mu viac nechcelo pohybovať. Sadol si na lavičku, brnkal a krútil kolíkmi, až sa mu nakoniec zdalo, že vyladil tóny na všetkých troch strunách. A začal hrať, áno, v tele to krásne znelo. Mal stuhnuté prsty a chvíľu mu trvalo, kým ho pri zmene akordu poslúchali, ale text piesne, ktorý sa raz zaryl do pamäti, sa odtiaľ nikdy nevytratil, stačilo len nájsť tú správnu melódiu a tóninu z minula a aby kamoši okolo tlieskali viac alebo menej do taktu, k spevu sa pokúsil pripojiť ešte niekto, ale nepoznal poradie strof. So how can you tell me, you’re lonely...

Rytier zdvihol hlavu, aby zachytil pohľady publika a zdôraznil refrén, zo seba ho však nedostal. Prsty nenašli akord G7, ruka mu odkväcla na koleno. Teraz sa mi to v hlave poriadne zamútilo, pomyslel si. Zažmurkal, zažmúril oči, neveril tomu, čo pred sebou vidí. To ho určite klame hudba, tá vyvolala halucináciu ženy, ktorá ho pozorovala.

Stála medzi kvetináčmi na chodníku, s blond vlasmi ako predtým, dlhými vlasmi, božemôj. Zažmúril, ale nedokázal presne rozlíšiť tvár, hoci vedel, že je to ona. Ing-Marie. Ten spôsob, akým si prešla po vlasoch, akoby sa o ne zachytávala, tie útle ruky.

Zostarla, ale niečo tu aj tak nesedelo, čas okolo neho urobil slučku a vrhol ho do niečoho, čomu nerozumel. Vydesilo ho to. Postava bola zároveň príliš stará a príliš mladá, oblečená celá v čiernom, akoby bola na pohrebe. Prišla si po neho, je čas to odpískať, bola to preoblečená smrť?

Rytier vstal z lavičky. Teraz sa naozaj bál. Určite má halucináciu toho najhoršieho druhu, takú, ktorá nepoľaví a nezmizne, bude ho prenasledovať ako duch. Neexistuješ, zamrmlal a otočil sa, vykročil k ihriskám s gitarou pevne stisnutou v ruke, pomedzi stromy, smerom k ulici Birgittavägen, tým smerom bola nemocnica, fakt pôjde rovno tam a povie im, nech si ho tam nechajú, lebo na toto tu nemá chuť.

„Počkaj! Håkan.“

Zastal a takmer sa neodvažoval otočiť. Takto ho nikto neoslovil už veľmi dlho.

Tá pieseň. Helene ju začula, keď zabočila k parku, najprv sa k nej doniesol zvuk. Inak by ho možno nespoznala.

Starnúci muž na lavičke, zohnutý nad chatrnou gitarou. Vlasy padajúce v sivých prameňoch, chudé nohy v priveľkých nohaviciach.

Chvíľu tam stála ako prikovaná k špinavému štrku, v rohu preriednutého parku medzi domami. Počula, ako huláka, a videla ostatných na lavičkách okolo, ako tlieskajú mimo rytmu, niekto mával fľaškou v ruke, musela sa veľmi premáhať, aby sa neodvrátila.

Aby neutiekla.

Aby nenasadla na vlak a už nikdy sa nevrátila.

Potom uvidel on ju a civel na ňu ako blázon, videla mu v očiach šialenstvo, ruky, ktoré mávali, a potom sa zodvihol a len sa obrátil, odišiel, kráčal tými svojimi dlhokánskymi krokmi priamo cez blatistý trávnik.

Čosi sa v nej zovrelo. Jeho spôsob chôdze. Do hrude sa jej tlačil plač, znova a znova ho prehĺtala. Tie sivé preriednuté vlasy vôbec nespoznávala. Keď ho naposledy videla, vlasy mal hnedé a husté, stiahnuté dozadu do konského chvosta, a na tvári nemal vrásky. Tak veľmi zostarol, zošúveril sa, z diaľky vyzeral ako jeden z tých, čo sedávali v parkoch, keď bola malá, len čo však vstal a odišiel, hneď ho spoznala, jeho chrbát, kroky.

Veľké, trochu sa pri nich nahýnal dopredu, tápavo.

Helene nevedela, odkiaľ vzala silu, vôľu zvolať jeho meno.

Prečo ho len tak nenechala zmiznúť.

Potom sa prinútila podísť bližšie. Na všetko ostatné bolo neskoro.

„Ahoj, Håkan,“ pozdravila ho. „Nespoznávaš ma? Ja som Helene.“

„Doriti, to je strašidelné,“ hlesol, keď o chvíľu neskôr sedeli v podniku, ktorý vybral. Pizze pred sebou sa takmer nedotkol, pohár piva už stihol takmer vyprázdniť. „Podobáš sa na mamu, až je to strašidelné.“

Očividne nedokázal sedieť úplne bez pohybu, buď podupkával o podlahu, alebo prechádzal rukou po stole. Helene dúfala, že nikto si nesadne tak blízko, aby zacítil jeho zápach. Podnik bol našťastie prázdny.

„Máš nejakú adresu?“ opýtala sa. „Aby som ti mohla poslať smútočné oznámenie. Neviem ešte, kde a kedy pohreb bude...“

Narezal si pizzu na malé kúsky. Keď si zdvihol vidličku k ústam, skotúľal sa mu z nej malý šampiňón. Videla, že sa chveje. Doteraz ani slovom nekomentoval, čo mu porozprávala. Nebola si ani istá, či tomu porozumel.

„Teraz je toho celkom dosť,“ ukázal vidličkou cez okno, na vysoké činžiaky o čosi ďalej, na druhej strane gigantického parkoviska. „Nedávno som mal úkryt na ulici Sångsvägen, ale...“ Zdvihol sa. „Hneď som späť.“

Zmizol smerom k toalete. Helene si odpila kávy, ktorá rovnako slabá ako trpká, prekvapkávaná, pravdepodobne ju prihrievali na platničke od obeda. Teraz bolo šesť hodín večer. Opäť siahla po klamstve, aby sa vyšmykla skôr z práce, povedala, že ide do Beckombergy skontrolovať nejaké veci. Opatrovateľka prichádzala trikrát do týždňa, aby vyzdvihla deti a dala im olovrant. Nebolo nezvyčajné, že meškala.

Takmer hodinu chodila po centre Jakobsbergu a uvedomovala si, ako to celé nemá zmysel. Mala v tele akúsi mapu, tušenie, kam má ísť. Kopec, ktorý sa dvíhal pred kaviarňou, volal sa Gillesgården? Stála tam veža s hodinami, všade naokolo lavičky. Miesto, ktorému sa človek v detstve vyhýbal, zhromažďovali sa tu feťáci a alkáči a dali sa tu nájsť vratné plechovky, ale keď tam prišla, nevidela ani vežu s hodinami, ani tím áčkarov. Gillesgården, ktorý sa nachádzal niekde pri predajni H & M, bol takisto preč. Pamätala si, že s Charlie tam vnútri niekedy hrali pinball s otcom. Hustý dym a pivové poháre na stole.

Pokúsila sa nájsť na internete Håkana Erikssona z Jakobsbergu, ale ľudia s týmto menom bývali vo vilách, a tak ich mohla zo zoznamu škrtnúť. Barbro, ako sa zdalo, verila, že Håkan žije, ale mal vôbec telefón, adresu?

Nakoniec pozbierala odvahu a podišla k uniformovanému policajtovi.

„Prepáčte, hľadám muža, ktorý sa tu možno zdržiava...“

Policajt na meno nezareagoval, ale keď mu spomenula prezývku, rozžiaril sa.

„Aha, Rytier, prečo ste to nepovedali hneď? V poslednom čase sa veľmi neukazoval, ale občas za nami príde a rozpráva, pokúša sa nás presvedčiť, aby sme s jeho informáciami zašli na najvyššie miesta.“

„S akými informáciami?“

„O tom, že Olof Palme žije.“ Policajt sa pozrel na niekoľkých mladých vo voľných nohaviciach, ktorí prešli okolo. Zasmial sa a pokračoval. „No, veru. Celá tá dráma s prestrelkou, ktorá zmenila Švédsko, bola podľa nášho milého Rytiera len starostlivo pripraveným predstavením. Palme potreboval, aby ho prepašovali preč, vraj mal citlivé informácie o špionáži proti USA aj Sovietskemu zväzu, nepýtajte sa ma aké. Takže celú vraždu zinscenovali s pomocou tajnej služby SÄPO. To preto bolo okolo miesta vraždy vidieť toľkých mužov s vysielačkami. Palmeho prepašovali von zadným východom z nemocnice a dnes žije niekde v utajení vo Švajčiarsku. Onedlho by mal dovŕšiť deväťdesiatku, ak počítam správne.“

Policajt sa zasmial. Helene nevedela, čo má povedať.

A nie, dnes ho nevidel, ale radí jej, aby sa pozrela po Riddarparkene. Tam často sedávajú, zvlášť teraz, keď vykuklo slnko.

Nevedela, ako bude reagovať, keď uvidí svojho otca.

Na to nepríjemné bola pripravená, aj na zlosť na neho, ale nie na to, že pocíti čosi ako radosť.

Kým odišli z parku, otočil sa a zvolal na kamošov.

„Viete, kto je toto? Moja dcéra! Prišla, aby pozdravila svojho starého fotríka.“

A potom si svojimi dlhými bezstarostnými krokmi a s gitarou pevne zovretou v ruke vykračoval po jej boku. Jedna struna voľne visela a kývala sa. Helene odtiaľ chcela rýchlo odísť, preč od všetkých, ktorí teraz vedeli, kým je. Navrhla, aby zašli na kávu a chlebíčky, možno do Sans Rival, čo bola jediná kaviareň, ktorá, ako si všimla, tu ostala. Pripomenulo jej to princezninu tortu.

„Ale, dokelu, pivko si predsa musíme dať. Na oslavu.“

Začula, ako sa na druhom konci malého podniku zabuchli dvere na toaletu, cítila, ako sa jeho vysoká postava blíži, jeho tieň na stole. A potom sa opäť objavil ten zápach, dokázala z jeho šiat rozoznať pot a moč, pivo a cigaretový dym. Hlučne sa opäť zvalil k nedojedenej pizze.

„Videl som ju,“ povedal.

„Koho? Charlie?“

Pokýval už prázdnym pohárom.

„Vyšla z krčmy, doriti, muselo to byť v tú istú noc, pretože potom som šiel k májovej vatre...“

Helene zachytila pohľad majiteľa a ukázala na prázdny pohár. Ešte jedno, čo už.

„Vyzerala fajn... Hoci za tých okolností sa nechcela k svojmu starému fotríkovi hlásiť.“ Rytier si odhrnul vlasy z tváre a jeho pohľad stratil cieľ. Obrátil sa, aby zistil, či je jeho pivo už na ceste.

„Ale to nemohla byť ona,“ nechápala Helene. „Nie, ak sa to stalo v ten istý večer, ako si šiel k májovej vatre. Ona zomrela noc predtým, v noci na sobotu.“ Zmĺkla a pozrela sa von oknom, malo vôbec zmysel, aby sa mu pokúšala vysvetliť rozdiel medzi sobotou a nedeľou? Mužovi, ktorý tvrdil, že Olof Palme žije? Koľkokrát ešte musí vysloviť tie slová: Charlie je mŕtva. Až kým už nič nebudú znamenať? Parkovisko pred podnikom bolo poloprázdne a na jeho konci stála nízka sivá budova, v ktorej sídlilo centrum voľného času a štátna zubná ambulancia, bolesť, ktorú si spájala s vŕtačkou a nekompromisnou zubárkou menom Wanda Fleurová. Helene trvalo dvadsať rokov, kým prekonala svoj strach zo zubárov.

„Veď to práve hovorím,“ pritakal Rytier a schytil pohár s pivom, ešte než ho majiteľ položil na stôl, odpil si a zlízal penu z pier. „Chcel som len nájsť niečo na pitie a bola taká prekliata zima... myslel som si, že sa trochu ohrejem, a potom som musel zadriemať alebo čo.“ Tresol rukou po stole. „Doriti, ona že by... Ten chlapík, to nebol dobrý chlap. Ver mi, ja si také veci všimnem.“

Pohľadom poletoval medzi oknom, stenami s červenými tapetami a pohárom s pivom.

„Håkan, s niekým si si ju pomýlil alebo si si pomýlil deň. Na sviatok Valborg bola Charlie už mŕtva. Zomrela trinásť minút po štvrtej v noci zo soboty na nedeľu.“

„A potom, keď som sa prebudil, tak už vatra blčala.“ Zamával rukami. „Človek by si myslel, že sa dostal do pekla, tak to všade okolo mňa praskalo a horelo, dokelu, musel som sa odtiaľ odkotúľať po zemi.“

Helene sa uprene pozerala na čierny fľak na rukáve jeho bundy. Uprostred zívala diera. Vypálená.

Májová vatra, pomyslela si. O nej Barbro hovorila večer predtým. Niekto celú parádu spustil predčasne a deti z Jakobsbergu uvideli už len hromadu popola.

„Myslíš vatru na Mlynskom kopci? To ty si ju zapálil?“

„Nemyslel som si, že sa tak chytí.“

„V ktorej krčme?“

„Čo?“

„Kde si ju videl, v ktorej krčme to bolo, a určite to bolo v tú noc?“

„Rytier Jakob.“

Zdvihol pohár a niekoľkokrát si riadne odpil, kým pokračoval.

„Vyšli odtiaľ viacerí, takže asi zatvárali. Kedy teraz zatvárajú? Keby si ma zabila, tak neviem.“

Pohár mal opäť prázdny a akoby sa scvrkol, akoby z neho vyfučal vzduch a opustila ho sila.

„Spomínaš si, mala na hlave také tie chumáče, natáčky...“

„O čom to hovoríš? Kedy vyšla z Rytiera Jakoba?“

Helene si to miesto pamätala, nočný klub nad vlakovým tunelom. Naozaj ešte existoval?

„Nie, bože, keď bola malá. Teraz to mala také strapaté...“ Potiahol sa za vlasy a pozrel sa Helene priamo do očí, prvýkrát neuhol pohľadom. Jeho oči si zachovali jasnú modrú farbu a vďaka tomu nejakým spôsobom pôsobil detsky, napriek všetkej tej starobe a ošumelosti.

„Čo mala na sebe?“ opýtala sa Helene.

Rytier urobil grimasu, otvoril ústa a znova ich zatvoril, akoby sa pokúšal rozprúdiť krv v stuhnutej tvári.

„Koženú bundu, čiernu, myslím, ale bola predsa tma. Alebo to tam bolo osvetlené? Potom odišli smerom k Falkenu a ja som si pomyslel, že to bol možno ktosi iný, pretože...“

Ďalšia grimasa a odvrátil sa.

„Pretože čo...?“

„Nechcela sa so mnou rozprávať. Pozdravil som ju a tak, ale ona...“

Dvere sa otvorili a vovalili sa traja chalani, z ich slúchadiel sa tlmene ozývali rozličné rytmy. Majiteľ zdvihol niekoľko zabalených škatúľ s pizzou na pulte. Helene si pomyslela na koženú bundu v Charliinom byte, čiernu, ale sotva to bolo čosi nezvyčajné. Ak Charlie skutočne vyšla z krčmy s mužom, ktorého zbalila, zastavila by sa potom, aby ho predstavila svojmu otcovi? To iste. Práve vďaka tomu detailu mu Helene vlastne na okamih verila. Charlie na love, taká presvedčená o svojej príťažlivosti, všetky oči na mňa. Rozhodne sa niekto, kto ide do nočného klubu, o dve hodiny, že zomrie? Možno Charlie vôbec pochopiť obyčajnou logikou? Istý čas verila, že Ing-Marie v skutočnosti zavraždil Rytier, zo žiarlivosti. Určite sa to už medzi nimi skončilo, keď zmizla, ale možno zošalel, keď sa zoznámila s niekým iným?

Helene prepadla iná myšlienka, obraz muža prešľapujúceho v chodbe bytu na Aspnäsvägene.

„Ako vyzeral ten muž, o ktorom hovoríš?“

Rytier si prešiel rukou po vlasoch, na plecia sa mu zniesol oblak lupín a kúsky suchého lístia.

„Bol holohlavý, úplne bez vlasov, nízky hajzlík.“ Priložil si ruku k brade, aby ukázal, pokiaľ mu len siahal. „A potom na mňa zízal totálne spitým pohľadom, čo chcela od niekoho takého?“

Charliin sused bol vysoký a vlasov mal dosť. Jej otázky zneli nezmyselne. Chalani prešli so svojimi škatuľami okolo nich a von, čudnému páru nevenovali ani len pohľad.

Helene sa zdvihla a zamávala na majiteľa, bol čas zaplatiť.

„Ak si si istý, tak toto tu musíš povedať policajtom,“ zdôraznila.

V Rytierových očiach sa objavilo čosi prosebné.

„Nemáš náhodou nejakú zvyšnú dvacku?“

Helene držala peňaženku, to sa nedalo poprieť. Vytiahla z nej stovku a kým ju položila na stôl, poobzerala sa. Ak by ju niekto pozoroval, možno by si pomyslel, že chce nechať prepitné.

„Ozvem sa,“ povedala. „Či... kedy bude pohreb.“

Uffe pocítil na krku závan vzduchu, keď sa Ebba Grönová náhle zniesla z police na klobúky. Korela nemala rada cudzincov a v tomto prípade s ňou súhlasil.

Pred dverami stáli dvaja policajti, muž a žena.

„Ulf Rainer? Môžeme vojsť?“

Žena sa predstavila ako vyšetrovateľka Sofie Thompsonová a muž mal nejaké poľské meno, ktoré by nedokázal zopakovať.

„Hm, jasné,“ pritakal Uffe a odstúpil. Keď sa vopchali dnu, zaplnili celú chodbu. Musel sa okolo nich pretisnúť, keď chcel zatvoriť dvere, aby nimi vtáci nevyleteli von. „Čo chcete vedieť?“

„Máte mobilný telefón s týmto číslom...“ povedala žena a pozrela sa do svojho telefónu, odrapotala číslo začínajúce sa na 073, ktoré poznal. Príliš dobre.

„Áno... teda nie.“

Čo mal povedať? Bolo to z čisto právneho hľadiska jeho číslo? Malo to pre týchto ľudí, ktorí tu boli z úradného poverenia, nejaký význam? Nesmie to vyzerať, že mu ich prítomnosť nahnala strach. Preto sa im obrátil chrbtom a šiel popredku do kuchyne. Všimol si Ziggyho, ako sedí na vyschnutom stromčeku, ktorý priviazal do rohu obývačky, a dúfal, že žako ostane pokojný. Stalo sa, že návštevu napadol, Uffeho nikdy, iba tých, ktorí ho vyrušili. Charlie sa raz ušiel štípanec. To bolo jediný raz, keď vtáka, toho učenlivého hlupáčika, udrel. „Necháš to,“ napodobňoval ho potom celé týždne a telom mu zakaždým akoby prešiel prúd, spomienka na ňu v tom okamihu, s rozopnutou košeľou na jeho pohovke. S jeho košeľou.

„Dáte si niečo? Kávu asi nemám... čaj?“

Zastali vo vchode do kuchyne, rozhliadli sa.

„Vieme, že Camilla Erikssonová volala z tohto čísla, ktoré je registrované na vás,“ povedala žena, Thompsonová. Mala nakrátko ostrihané vlasy, pod uniformou sa jej zreteľne črtali prsia. „Aký ste k nej mali vzťah?“

„Boli sme susedia.“ Vedel, že to príde. Každým kúskom tela čakal, ležal v napätí a nedokázal zaspať, budil sa so stuhnutým krkom a s bolesťou v končatinách. Vzchop sa, pomyslel si a odkašľal si. „Boli sme tak trochu kamaráti, dá sa tvrdiť. Mal som to asi povedať, keď u mňa zazvonili tí druhí policajti, ale prišli uprostred noci, už som spal. Bol to pre mňa šok.“

Tá hrozná noc. Cez otvor na poštu začul, ako mužský hlas rozkázal svojim kolegom zaklopať na všetky susedné byty. Dvere na rovnakom poschodí, rovno pod nimi, vo vedľajšom byte. Jedného policajta poslali do domu presne oproti, aby vypočul tých, ktorí bývali priamo nad dvorom a o ktorých sa dalo predpokladať, že mali najlepší výhľad. Uffe sa ešte stačil vyzliecť, a keď prišli k jeho dverám, otvoril im s postrapatenými vlasmi, iba v spodkoch. Čo povedal okrem toho, že spal? Nepamätal si, ako uvažoval, jedno viedlo k druhému a teraz stál v hromade klamstiev a musel si na ne všetky do bodky spomenúť.

„Jej telefón už bol starý a potom niekde uvidela ponuku iPhonu zadarmo, mala však ešte neuhradené faktúry za telefón...“ Hanbil sa, že tu stojí a zrádza Charlie, jej zlú finančnú situáciu. Mať horšie časy nebol žiaden smrteľný hriech. „Len som jej pomohol, podpísal som tú zmluvu a ona dostala mobil, všetko si platila sama...“

„Pomáhali ste jej aj s niečím iným?“ Vysoký policajt mal láskavý pohľad, ktorý Uffeho Rainera vystrašil ešte viac, s hrubosťou sa už stretol, ale policajt, ktorý sa na neho pozeral priateľsky, to bolo viac, než dokázal zniesť. Zviezol sa na stoličku. Spáchal zločin, ak niekoho miloval a chcel pre neho urobiť všetko?

„Čo tým myslíte?“ vyzvedal nenápadne.

„Flunitrazepam. Mala ho v byte naozaj značné množstvo, takže, samozrejme, chceme zistiť, ako sa k nemu dostala.“ Muž zdvihol svoj mobil, niečo v ňom skúmavo hľadal. „Ulf Rainer,“ čítal. „Odsúdený za ľahšiu drogovú trestnú činnosť.“

„To bolo pred devätnástimi rokmi,“ hlesol Uffe. „Som čistý. Chodím do práce.“

„Mali ste s ňou pomer?“

Rýchlo zavrtel hlavou, sklopil zrak do stola. V hlave mu hučalo, takmer mal pocit, akoby mu stŕpla tvár. Povedala im Charliina sestra, že deň predtým vošiel k nej do bytu? Vyzerala ako jedna z tých, ktoré by to urobili, zavolali by fízlov a ohlásili im, čo sa ich netýkalo.

„Charlie mi, mimochodom, dala kľúče od bytu,“ dodal rýchlo, „ak by potrebovala zaliať kvety alebo niečo. Odovzdal som ich jej sestre.“

Uffe sa prinútil zodvihnúť zrak. Uvoľnili sa trochu, keď im teraz povedal čosi, na čo sa ešte neopýtali? Keď ukázal, že bol v kontakte so sestrou zosnulej?

„Môže niekto dosvedčiť, že ste v tú noc spali?“

„Viete, kde sa ten mobil nachádza teraz?“

„Mala samovražedné myšlienky?“

Otázky, otázky. Odpovedal tak, že mrmlal jedno nie za druhým.

„Buď ticho,“ zakričal Ziggy Stardust z obývačky.

Vysoký policajt sa tam presunul jediným skokom, nazrel dovnútra, doprava, doľava. Obrátil sa ku kolegyni a zasmial sa.

„Papagáj.“

Aj Uffe sa pokúsil zasmiať, ale cítil, že sa mu to celkom nepodarilo. Naozaj vôbec netušil, kam Charlie dala mobil. To ho trochu hnevalo. Opravil jej ho predsa a okrem toho niekoľkokrát zaplatil účet, inak by sa pred exekútorom ocitol on.

„Myslíte si...“ vyslovil nakoniec a zhlboka zalapal po vzduchu, „myslíte si, že ju niekto mohol zabiť?“

Žena položila na jeho kuchynský drez vizitku.

„Ozveme sa, keď budeme vedieť viac.“

Keď vykročili smerom k dverám, napadlo mu, že by mal spomenúť muža, ktorého v tú noc videl, ale fízli už boli na ceste z bytu a tak či tak bolo neskoro. Nemohol povedať nič bez toho, aby neodhalil klamstvo alebo klamstvá, a preto ostal sedieť za stolom, kým sa dvere nezabuchli.

Pochopili tí policajti aspoň niečo o láske? Pochyboval o tom, že niekedy milovali tak, ako miloval on.

Votreli sa mu do bytu. Teraz, keď odišli, uvidel svet ich očami, všetky tie klietky, ktoré chcel vyrobiť pre vtáky, halúzky a prútiky a všetko, čo pripomínalo prírodu, pach vtáčieho trusu. Ticho v byte, keď vtáci ustali vo svojom večnom škriekaní.

Zahvízdal a vystrel ruku. Ebba Grönová priplachtila a pristála mu na palci.

„Ver mi,“ škriekal vták a poťahal ho za rukáv svetra.

Uffe ho prstom pohladil po krku. Niektorí tvrdili, že človek nemôže naučiť korelu rozprávať, ale on vedel, že aj tu ide o lásku, o trpezlivosť. Omnia vincit amor. Láska zvíťazí nad všetkým. Mal trpezlivosť s Charlie, až do konca veril, že ho bude milovať, a teraz bolo neskoro. Policajti mu svojím vpádom zúžili revír, nevedel obsedieť na mieste. Zdvihol sa a trhol pritom rukou tak, že papagáj sa zošmykol a s buchnutím dopadol na podlahu. Ostal tam chvíľu ležať a asi sekundu uprene pozeral, kým vyskočil na nohy, na okamih zrejme zabudol, že dokáže lietať.

Hlúpe malé vtáčisko.

Naozaj sa teraz nehodilo zdvihnúť mobil, ale „neznáme číslo“ predsa mohlo znamenať, že volali zo školy, aby oznámili pád dieťaťa z preliezačky alebo čosi horšie.

„Tu Aurel Krawczyk, polícia Norrort.“

„Počkajte chvíľu,“ povedala Helene.

Jej šéf Peo Ahlsén s niekým takisto telefonoval a o kúsok ďalej videla zástupcov stavebnej spoločnosti, ako postávajú pri veľkých obrazovkách, zeleň a svetlo... staráme sa o idylu...

„Teraz sa mi to veľmi nehodí.“

Nachádzali sa v štýlovo zariadenej zasadačke v Beckomberge, architektonickej perle z tridsiatych rokov, kde Helene práve ukončila svoju prezentáciu.

„Môžem zavolať neskôr alebo mi zavolajte vy,“ odvetil miernym tónom Aurel Krawczyk.

„Povedzte mi len, o čo ide.“ Helene sa stiahla medzi stoličky naskladané v rohu.

Jeho hlas bol neutrálny.

„Včera večer sme dostali správu z pitvy. Chcel som vás informovať...“

„Okej.“

Helene zadržala dych.

„Camilla Erikssonová mala v čase úmrtia v krvi alkohol a malé množstvo Flunitrazepamu. Našli sa tiež stopy kokaínu. Zranenia iba potvrdzujú to, čo už vieme, že spadla, aj to, ako dopadla.“

Krawczyk na niekoľko sekúnd stíchol a ona pochopila, že ešte neskončil. Niečo ešte horšie, pomyslela si. Čo je však horšie než kokaín, než smrť?

Helene sa chytila opierky na stoličke, musela sa o niečo oprieť.

„Nič nenasvedčuje tomu, že ide o vraždu,“ pokračoval. „Formality ešte nie sú hotové, ale vedúci predbežného vyšetrovania to označí za samovraždu.“

„Vražda?“ Cítila, ako sa jej to slovo postupne rozlieza po tele. „Prečo ste si mysleli, že je to vražda? Nazdávate sa, že ju zavraždili?“

„Ako som povedal, nenašli sme nič, čo by tomu nasvedčovalo. Predbežné vyšetrovanie sme ukončili.“

„Ale...“

Helene za chrbtom začula kroky a objavil sa Peo. Natiahol sa po saku prevesenom cez stoličku. Usmial sa a chytil ju za rameno, ukázal palec hore. „Dobrá práca,“ zašepkal, vylovil z vrecka balenie snusu a opäť zmizol.

„Haló, ste tam?“ opýtal sa policajt.

Helene stíšila hlas ešte viac.

„Ale ja nerozumiem... Myslela som si, že je jasné, že skočila.“

„Možno to znie mätúco.“ Jeho pokojný a vysvetľujúci hlas akoby sa prihováral niekomu nechápavému. „Neobjavilo sa nič, čo by naznačovalo, že ide o čosi iné než o samovraždu, možno nejasnosti, zmiznutý mobil, istý neporiadok... Aby sme si teda boli istí a mohli sme tam poslať technikov, veliaci dôstojník musel nariadiť otvorenie predbežného vyšetrovania s podozrením na vraždu. Tak sa to len volá, je to praktické opatrenie, môže to znieť čudne...“

Helene si skúsila sadnúť na vrchnú stoličku, celý komín stoličiek sa zakýval. Zavraždená? Prečo si to pomyslela, keď policajt poprel, že je to tak? Akoby sa jej všetko vymklo z rúk. Polícia od Charlie odtiahla ruky a nikto sa už o to nikdy nebude zaujímať. Prečo by sa mali? O niekoho, kto nasával a chrúmal Fluntra... no alebo ako sa to volá.

„Mimochodom, zistili sme to číslo mobilného telefónu na priateľa vašej sestry. Zmluva bola, ako sa ukázalo, na meno niekoho iného.“

„Koho?“

„Suseda, hovorili sme s ním.“

„Volá sa Ulf Rainer?“

Krawczyk neodpovedal.

„Stretla som ho,“ povedala Helene, „prednedávnom k nej vošiel do bytu, podľa mňa klame.“

„To je možné, ale to vlastne s prípadom nesúvisí. Podarilo sa nám dostať zoznamy hovorov, pomohli nám.“

Helene si pretrela oko, mala v ňom slzy, ktoré sa každú chvíľu mohli prevaliť, od maskary si začiernila prst a zohla sa, rukou zašmátrala v taške po zrkadielku. Jednou rukou sa otvoriť nedalo. Namiesto toho siahla po papierovej vreckovke, utrela sa pod okom.

„Posledný, komu volala,“ hlesla a pokrčila vreckovku v ruke. „Kto to bol? To ste asi chceli vedieť?“

„Podľa zoznamu hovorov niekomu telefonovala dvadsiateho deviateho po sedemnástej hodine.“

Sekunda ticha.

„Hovor na služobný telefón. Majiteľ, ktorý je uvedený v zmluve, sa na to nepamätá. Hovor trval menej než minútu, mohol to byť omyl. Tak či tak, nič nenasvedčuje tomu, že by niečo bolo inak.“

Helene privrela oči.

„Niečo spolu mali,“ vyhŕkla a počula sa, ako ju hlas zrádza, takmer šepkala, „ten sused a moja sestra. A niekto ju videl odchádzať domov z istého nočného klubu len pár hodín predtým...“

Mala zavolať na políciu už pred niekoľkými dňami. Pretlmočiť im, čo Rytier, ako tvrdil, videl, tak aby policajti vyrazili do Jakobsbergu, našli ho v nejakom parku a vykonali riadny výsluch, aby zistili, čo vie, aby mu ukázali fotografie z registra trestov, aby vytvorili identikit... ale ona to neurobila. Boli to také zmätené informácie, od muža, ktorý sa túlal nocou, aby našiel niečo na pitie, ktorý podpálil májovú vatru noc pred sviatkom Valborg a celkom nerozlišoval prítomnosť a minulosť.

Samu seba presvedčila, že to ničomu nepomôže, a predsa jej to ostalo ležať a tlačilo v žalúdku, vedela totiž, že to nie je celá pravda. Bola to iba jedna z príčin, prečo jeho informácie neposunula ďalej.

Neexistoval spôsob, ako to urobiť a nespomenúť, že ten muž, s ktorým sa budú rozprávať, ktorý páchne močom a dymom, je jej otec.

Krawczyk si na druhom konci odkašľal.

„Na tom, s kým sa stýkala, vlastne až tak nezáleží. Nenašli sme žiadne stopy po zápase alebo že by v tomto konkrétnom prípade bol v byte ešte niekto. A aj keby sa niekto z týchto mužov, o ktorých sa predpokladá, že sa s nimi stýkala, dokonca pohyboval v kriminálnom prostredí, tak to nič nedokazuje, skôr to asi potvrdzuje názor, že...“

„Aký názor? O akom názore to hovoríte?“

Z nejakého dôvodu sa Helene pozrela na hodiny, zapamätala si presný čas.

Piatok piateho mája, 15:02.

Hlas v telefóne hovoril o liekoch a depresiách, psychickej labilite a drogách a ona pochopila, že tým názorom myslel toto.

A tiež opakované pokusy o samovraždu.

Povedala im o tom ona? Nepamätala si.

Pitva síce ukázala, že žena bola sexuálne aktívna, možno tesne pred tým, než zomrela, ale keďže neexistovalo podozrenie na vraždu, tak to, s kým, kedy a akým spôsobom spala, predstavovalo z jej hľadiska, tak ako z hľadiska väčšiny obyvateľov, výlučne jej súkromnú vec.

„Ste ešte tam?“ zisťoval.

„Áno,“ pritakala Helene. „Rozumiem.“

Zo šatne začula slabú vravu, bolo už neskoro vyjsť von a potriasť si rukou na znamenie, že súhlasia s návrhom projektu?

„Faktom však je, že tieto informácie nám dosť pomohli pri inom vyšetrovaní,“ vravel jej Aurel Krawczyk do ucha, z veľkej diaľky, „za čo sme tak trochu vďační.“

„Čože?“

Pokúšala sa pochopiť význam jeho slov.

„Vďaka číslu šarže na balení liekov sme dokázali priradiť Flunitrazepam k jednej lúpeži v lekárni v Jakobsbergu, ku ktorej nedávno došlo. Vaša sestra sa na lúpeži mohla podieľať alebo lieky kúpiť od niekoho, kto sa na nej zúčastnil.“

Helene viac nemala čo povedať.

Pokračoval.

„A okrem toho sa ukázalo, že majiteľka bytu, lepšie povedané, jej milý muž, byt prenajal osobe, ktorá, ako sa zdá, sa špecializovala na to, že si zasa občas načierno zarobila na nájme. Na túto osobu registrujeme už niekoľko trestných oznámení.“

„Aha.“

Z čohokoľvek, čoho sa Charlie chytila, sa skôr či neskôr vykľulo čosi špinavé a napoly kriminálne, čosi niekde na nejasnom pomedzí.

„A čo mám teraz robiť?“ opýtala sa.

„Obráťte sa na pohrebnú službu, pomôžu vám so všetkými praktickými vecami vrátane formalít ohľadom ústavu súdneho lekárstva.“

Povedal dovidenia a možno ešte čosi milé, že je mu to ľúto alebo tak. Helene si prehodila plášť cez ruku a pomaly vykročila k dverám. Jedno slovo sa v nej zachytilo a ona si ho ako keby odnášala v rukách, keď vychádzala: formality. Znelo to tak samozrejme a čisto, tak jednoznačne. Na tom, že aj smrť má stanovený úradný postup, bolo niečo oslobodzujúce.

Pomyslela si: Teraz by som mala cítiť úľavu.

Je to vyšetrené, je to objasnené.

Keď vyšla do šatne, obracali sa na ňu tváre skupinky tmavých kostýmov, ktoré tam ostali.

„Aha,“ povedal jeden z nich a ukázal na obrazovku, kde sa mladá mamička prechádzala s kočíkom pod jarabinami. „Držíme palce pri predaji.“

Buenos Aires, 1977

Pri vchode do penziónu rástol palisander. Nič krajšie nikdy nevidela, koruna stromu kvitla na modrofialovo a kmeň kreslil vlny na pozadí oblohy.

Tu teda budú bývať.

Ramón odomkol vchodové dvere a nechal ju ísť prvú. Bol to ošumelý dom, s uvoľnenými kamennými plátmi podlahy. Ing-Marie odniekiaľ začula detský spev. Ktosi na dvore zapálil oheň, zacítila vôňu grilovaného mäsa. Zábradlie na schodoch sa trochu nepríjemne zakývalo, akoby chcelo povoliť. Chytila ho za ruku.

To Ramón objednal túto izbu, penzión, ktorý si človek mohol prenajať na mesiac takmer zadarmo. Kľúče prevzal u predsedu, kým ona sedela v kaviarni na druhej strane ulice. Trvalo mu to vyše troch hodín a ona zatiaľ stihla premýšľať nad vecami, na ktoré by teraz najradšej zabudla: Čo tu robím? Vzali ho. Niekto ho spoznal na letisku a teraz ho odviedli, čo teraz podniknem, ako sa dostanem domov?

K izbe viedli štyri schodiská. Chodba, hnedé dvere v rade rovnakých dvier. Keď Ramón odomkol, Ing-Marie sa zdalo, že cíti pleseň.

Vnútri uvidela podnos a nad ním puknuté malé zrkadlo. Vyrezávaný šatník, stôl s dvoma stoličkami a jednomiestna posteľ ustlaná vínovočervenou prikrývkou z akéhosi nekvalitného materiálu. Rozhliadla sa, izba mala rozlohu sotva dvanásť štvorcových metrov.

„Si si istý, že sme dostali správny kľúč?“

„Áno... teta povedala číslo deväť.“ Ramón za nimi zavrel dvere a zdalo sa, akoby tú stiesnenosť a núdzu vôbec nevnímal, ani posteľ, ktorá bola pre dve osoby primalá. „Úplná náhoda, že mali voľno, určite sa včera niekto vysťahoval.“

Odtiahol béžový záves, otvoril okná a okenice za nimi. Vonku teplota vystúpila takmer na dvadsaťpäť stupňov a v izbe bolo ešte teplejšie, vzduch sa nehýbal. Ing-Marie sa zmocnil pocit, že vdychuje ten istý vzduch, ktorý práve vydýchla.

„Možno by sem mohli pristaviť ešte jednu posteľ...“ povedala a pokúsila sa na ňu posadiť. Perá postele zaškrípali.

„Nie, podľa mňa to nie je dobrý nápad, budilo by to pozornosť. Izba je jednoduchá, jasné, ale myslel som si, že si to tak chcela.“

„Samozrejme, že áno.“

Privrela oči a pokúsila sa spamätať, znovu v sebe nájsť vážnosť a poriadok. Nešlo iba o Ramóna a Ing-Marie, toto bolo čosi oveľa väčšie. Teplo, aké nikdy predtým nezažila, uvažovanie, ktoré zdieľala spolu s inými, spoločenstvo zacielené jedným smerom, všetko bolo možné.

Ing-Marie opäť otvorila oči a usmiala sa na Ramóna.

Podstúpil hrozné riziko, vrátil sa. Nič z toho, čo urobila ona, sa s tým nemohlo porovnať.

„Bude to tu skvelé.“

Podišla k oknu a vyklonila sa z neho. Ústilo do tmavého zadného dvora, vysoký činžiak z päťdesiatych rokov zatieňoval slnko. Dúfala, že bude mať výhľad na palisandre v záhrade, možno z takého balkóna s pozakrúcaným železným zábradlím, aké videla z ulice. Otočila sa. Ramón vyzeral inak. Oholil sa a košeľu si zapol ku krku. Jedna vec bola chodiť s niekoľkodňovým strniskom po Jakobsbergu, tu však nemohol vyzerať ako guerrillero, hneď by ho zatkli.

„Postačí nám to,“ uisťovala ho a vystrela ruku. „Bude to perfektné.“

„Nie, ja tu bývať nebudem.“ Prešiel si rukou po vlasoch, ako to robieval, keď chcel vysvetliť niečo komplikované.

Všetko to útulné, čo sa pokúsila vidieť v škaredej izbe, to, že tu mali tajný úkryt a skrýšu, zmizlo.

„Ale to je ti jasné, však?“ ubezpečoval sa. „Nemôžeme sa ukazovať spolu, v kaviarňach alebo reštauráciách, nikde, kde by ma niekto mohol spoznať.“

„Ale kde budeš bývať?“

„Najistejšie bude, ak sa to nedozvieš.“

Zozadu ju objal, fúkol jej do ucha.

„Prepáč mi,“ hlesla Ing-Marie, „len je to všetko také nové.“ Uprene sa pozerala na tapetu, hnedé okraje. Vlhký fľak, ktorý jej rástol pred očami. Predstavovala si intenzívny spoločný život, so schôdzkami a s diskusiami v tajných miestnostiach zahalených hustým dymom, s mužmi, ktorí vyzerali ako Che, kde by ľudí zaujímali jej názory.

„Kúpeľňa je na chodbe,“ vysvetlil Ramón, „a kuchyňa je tam dolu. Vyhýbaj sa akémukoľvek kontaktu so susedmi, ale ak sa niekto opýta, nezabudni, kto si.“

„Som Claudia,“ povedala. „Claudia Viehhauserová z Nemecka, hľadám svojich argentínskych príbuzných a záleží mi na tom, aby som sa medzitým učila jazyk.“

Nevedela, či žena, za ktorú sa vydávala, naozaj existuje alebo ju vymysleli v rovnakom okamihu, ako jej niekto vyrobil falošný pas a iné doklady. Na také veci sa človek nepýtal. Vzala si pas, usmiala sa a počas pasových kontrol sa snažila pôsobiť ako nevinná blondínka. Šli s minimálne desaťmetrovým rozostupom. Nikto ich nezastavil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podaj mi ruku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.