Søren Aabye Kierkegaard

NÁCVIK

KŘESŤANSTVÍ

(Napsal Anti-Climacus, vydal S. Kierkegaard.)

Nakladatelství Michal Legelli

2019

Søren Aabye Kierkegaard

Nácvik křesťanství

Z dánského originálu

Indøvelse i Christendom in:

Søren Kierkegaards Samlede Vaerker,

Kodaň 1920-1936, vol. I.-XV.
přeložila, doslov a poznámky napsala
©Marie Mikulová-Thulstrupová

Knihu vydalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 10. publikaci

elektronické vydání první

219 stran

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, korektury,

sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2019

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-907288-8-2 (epub)

ISBN 978-80-907288-9-9 (azw3)

NÁCVIK

KŘESŤANSTVÍ

Kierkegaardova předmluva

jakožto vydavatele[1]

V tomto spisu, jenž pochází z roku 1848, je křesťanský požadavek vystupňován pseudonymem do nejvyšší ideality.

Požadavek však musí být vysloven, představen a slyšen; křesťansky vzato nesmí být snižován ani zamlčován, ale namísto toho připuštěn, abychom se sami k němu přiznali.

Požadavek má být slyšen; já sám považuji to, co jsem řekl, za oslovení sebe samého, abych se naučil nejen dovolávat se „milosti“, ale dovolávat se jí v poměru k užívání „milosti“.

S. K.

Procul o procul este profani.[2]

Poznámky

[1] Již ve „Filosofických drobcích“ se Kierkegaard uvádí jako vydavatel. Jejich „spisovatelem“ je pseudonym Johannes Climacus; „Nácvik křesťanství“ je napsán pseudonymem „Anti-Climacus“, tj. křesťanem podle autorova měřítka lepším než on sám. Viz doslov.

[2] Procul o procul este profani: daleko, daleko zůstaňte nečistí! Srovnej Vergilius. „Aeneis“ 6, 258.

Výzva

Je tomu ovšem už osmnáct století, co Kristus putoval na této zemi, ale není to událost jako jiné události, jež přejdou do dějin teprve, když minuly, aby pak, jako dávno minulé, vešly v zapomnění. Jeho přítomnost na této zemi se nikdy nestane něčím minulým, tedy něčím stále více se vzdalujícím – ovšem, přetrvá-li na zemi víra;[3] ne-li, pak to už v témže okamžiku bude dávno, co žil. A naopak – pokud tu bude věřící, musí tu být i On, aby se člověk věřícím mohl stát a jako věřící být s jeho přítomností současný zrovna tak, jako bývalí současníci. Současnost je podmínkou víry a přesněji určena je sama vírou. Pane Ježíši Kriste, dej, abychom s tebou byli takto současní, abychom tě viděli ve tvé pravé osobě a ve skutečné situaci tak, jak jsi chodil po zemi, v pouhé a nicneříkající postavě, ne bezmyšlenkovitě a blouznivě, tak jak tě znetvořila upovídaná paměť historie, protože vynechala tvé ponížení, v němž tě vidí věřící; historie pro tebe nemá oslavení, v němž tě ještě nikdo neviděl. Abychom tě směli vidět jako toho, kým jsi a jakým budeš až do svého nového příchodu ve slávě, jako znamení pohoršení a předmět víry, jako prostého člověka, a přece Spasitele lidstva a Vykupitele, který přišel na zemi z lásky, aby hledal ztracené, aby trpěl a zemřel, přesto starostlivý, ach, kvůli každému svému kroku zde na zemi, pokaždé, kdy jsi volal po tom, kdo zabloudil, pokaždé, když jsi napřáhl ruku ke znamení a zázraku, a vždycky, kdy jsi, aniž by ses čeho dotkl, bez ochrany trpěl odporem lidí, a znova, znova musel opakovat: blahoslavený, kdo se nade mnou nehorší.[4] Kéž bychom tě mohli takto vidět, kéž bychom se nad tebou nezhoršili!

Poznámky

[3] Sr. Luk. 18, 8.

[4] Mat. 11, 6.

DÍL I.

Pozvání

„Pojďte ke mně všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi břemeny, a já vám dám odpočinutí.“ (Mat. 11, 28).

OBSAH

K probuzení a zniternění

I. část

II. část

III. část

K probuzení a zniternění

Jak podivuhodné, ano podivuhodné, že právě ten, kdo má přinést pomoc, říká: „Pojďte ke mně!“ Jaká láska! Už to je láskyplné, že je možno pomoci tomu, kdo o pomoc prosí – ale sám pomoc nabízet! A nabízet ji všem! Právě těm, kdo mu to nemohou oplatit! Nabízet ji, ne, provolávat ji, jako by pomocník sám pomoc potřeboval, jako by on sám, kdo může a chce všem pomoci, jaksi sám něco potřeboval. Cítí potřebu, potřebuje pomáhat, potřebuje trpící, aby jim mohl pomoci!

I.

„Pojďte ke mně!“ Není nic úžasného na tom, když člověk v nebezpečí potřebuje pomoc, možná rychlou a okamžitou, zavolá: Pojďte ke mně! Není nic divného na tom, když jarmareční vyvolávač křičí: Pojďte ke mně, uzdravuji od všech nemocí! – vždyť právě o něm platí, že nemocné potřebuje lékař. Pojďte ke mně vy všichni, kdo můžete za uzdravení draze zaplatit, nebo za léky! Tady jsou léky pro všechny, kdo mohou platit, jen pojďte, pojďte ke mně.

Jindy to vypadá tak, že musíme sami navštívit toho, kdo může pomoci. Najdeme-li ho, je možná nesnadné se s ním domluvit, musíme ho dlouho prosit, a teprve když ho uprosíme, se nakonec možná dá pohnout, ale staví se odmítavě, a je to výraz nekonečné nadřazenosti, když plat odmítá nebo se ho vznešeně vzdává. Ale naopak On, který se obětoval, obětuje se i zde a sám vyhledává lidi, kteří potřebují pomoc. Sám chodí, hledá, volá, říká téměř prosebně: pojďte ke mně! On jediný může pomoci a pomoci v tom „jediném potřebném“,[5] a ve smyslu pravdy pomoci při té jediné, životu nebezpečné nemoci. Nečeká, až někdo přijde k němu, přichází sám od sebe a nevolán – vždyť je tím, kdo na ně sám volá a nabízí pomoc – a jakou pomoc! Ano, onen prostý mudrc[6] dávnověku měl zrovna tak nekonečně pravdu jako všichni ostatní pravdu neměli, když dělali něco opačného, třebaže tak v jiném smyslu s ušlechtilou hrdostí vyjadřoval nesouměrnost ceny. Ale v lásce si starosti nedělal, že by někoho prosil, aby k němu přišel, a to – mám říci přesto nebo proto? – že si nebyl zcela jist, co má jeho pomoc znamenat. Čím jistější si je člověk, že jeho pomoc je jedinečná, tím větší je, polidsku řečeno, důvod k tomu, aby přece jen něco vykonal a prokázal při nabízení pomoci větší pohotovost. Ale On, který se nazývá Spasitelem a ví, že jím je, starostlivě praví: pojďte ke mně.

„Pojďte ke mně všichni...!“ Úžasné! Že někdo, kdo možná nakonec nepomůže ani jednomu, z plna hrdla zve všechny, divné není, vždyť víme, jací lidé jsou. Ale je-li si někdo zcela jist, že pomoci může, a je-li k pomoci svolný, je-li svolný k využití všeho času a každé oběti, pak si přece obvykle ponechává jednu výhodu, totiž moci si vybrat. Ať máme jakkoli dobrou vůli, přece se naprosto nevzdáváme. Ale On, jediný, jenž vpravdě může pomoci a vpravdě všem, a proto i jediný, kdo může pozvat všechny, neklade žádnou podmínku a vyslovuje slovo, jež se naň od počátku světa vztahuje: pojďte ke mně všichni. Ach, lidská obětavosti, i když jsi nejkrásnější a nejvznešenější a když tě obdivujeme nejvíce, nacházíme tu ještě jednu oběť navíc, oběť každého určení vlastního já, takže v dobré vůli pomáhat není obsaženo ani nejmenší upřednostnění. Ó lásko, jež si svého já naprosto neceníš, na sebe zcela zapomínáš a také na to, že jako pomáhající jsi úplně slepá pro to, komu pomáháš a nedozírně přehlížíš, kdo je ten trpící – takto chtít bezpodmínečně pomáhat všem – ach, proto se tak ode všech lišíš!

„Pojďte ke mně!“ Úžasné! Vždyť lidská spoluúčast také něco ráda vykoná pro ty, kdo se „namáhají a jsou obtíženi břemeny“; dává pokrm hladovým, oděv nahým, dávají se dobré dary, stavějí se dobré ústavy a podílíme-li se upřímněji, také jistě navštěvujeme ty, kdo se „namáhají a jsou obtíženi břemeny“. Ale zvát je k sobě – to se nedá provést, pak by se muselo změnit celé naše hospodaření a životní styl. To nejde, i když sami žijeme v přebytku nebo alespoň ve šťastných okolnostech, to nejde žít a bydlet spolu a v denním styku s chudými a ubohými, s těmi, kdo se „namáhají a jsou obtíženi břemeny“. Abychom je mohli pozvat k sobě, museli bychom sami žít úplně jako oni chudí, nejchudší a nepatrní, jako nepatrný člověk v lidu, snášet bídu a žal života a za stejných podmínek s těmi, které k sobě zveme, s těmi, kdo se „namáhají a jsou obtíženi břemeny“. Chceme-li k sobě pozvat trpícího, musíme buď změnit vlastní podmínky, aby se rovnaly podmínkám trpícího, nebo podmínky trpícího na podmínky své. Nestane-li se to, bude rozdíl v protikladu ještě větší. A chceme-li k sobě pozvat všechny trpící (neboť pozváním jednoho můžeme učinit výjimku a změnit jeho podmínky), může se to provést jen jedním způsobem: změnit vlastní podmínky na jejich, není-li to tak již původně určeno, jak tomu bylo u toho, jenž praví: „Pojďte ke mně všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi břemeny.“ To říká On a ti, kdo s ním žili, to viděli, a je zřejmé, že v jeho životě nebylo nic, co by opravdu stálo proti tomu. Mlčenlivě i pravdivou, jasnou řečí to jeho život vyjadřuje, i kdyby to nevyjádřil slovy: „Pojďte ke mně všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi břemeny.“ Tak stojí ve svém slovu, je sám svým slovem, je tím, co říká, také v tomto smyslu: Je Slovem.

„Všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi břemeny.“ Úžasné! Stará se jen o jedinou věc, aby se nenašel ani jediný, kdo se namáhá a je obtížen, který by pozvání neuslyšel. Co se týče možnosti, že by jich přišlo příliš mnoho, nebojí se jí. Kde je místo v srdci, je vždy místa dost; a kde jinde by mělo být místo v srdci, ne-li u něho! Přenechává jedinci, jak pozvání pochopí; jeho svědomí je čisté, pozval všechny, kdo se namáhají a jsou obtíženi břemeny.

Co to znamená, namáhat se a být obtížen břemeny, proč to jasně nevyloží, abychom s určitostí věděli, na koho myslí? Proč tak šetří slovy? Ach, ty opatrný, šetří slovy, aby sám nebyl nalezen opatrným, ty úzkoprsý, šetří slovy, aby sám nebyl úzkoprsým. Právě láska (neboť láska platí všem) chce zabránit, aby ani jediný netrpěl úzkostí, protože se dohaduje, je-li také mezi pozvanými. A člověk, který by mohl žádat bližší určení, by mohl být někdo samolibý, který počítal s tím, že se to na něho zvlášť hodí, a nemohl si představit, že čím více by se našlo takových bližších a ještě bližších určení, tím by se nevyhnutelně našlo ještě více takových jednotlivců a nových jednotlivců, pro něž by to vypadalo stále nejasněji, jsou-li také pozváni. Člověče, proč se stále díváš jen na sebe, proč se tvé oko zlobí, když On je dobrý![7] Pozvání otvírá všem náruč zvoucího a takto zůstává jako věčný obraz; jakmile by se přidalo bližší určení, jež by možná jedinci dopomohlo k jinému druhu jistoty, vyhlížel by zvoucí jinak, jako by jej přelétl stín změny.

„...a já vám dám odpočinutí.“ Úžasné! Ale pak se musí slovům „pojďte ke mně“ rozumět takto: Zůstaňte u mě, já jsem odpočinutí, neboť zůstat u mě znamená odpočinek. Není tomu jako jindy, kdy pomocník, zvoucí „pojďte ke mně“, dodá: „a zas můžete jít“, a každému z nich vysvětluje, kde může najít pomocníka, kterého potřebuje, kde roste rostlina, jež mírní bolest a může ho uzdravit, nebo kde najde klidné místečko, kde si odpočine od práce, nebo kde se nachází nejšťastnější světadíl, kde nejsou potíže. Ne, On, který otvírá náruč a zve všechny, sevřel by v náručí všechny, kdo by k němu přišli, kdo se namáhají a jsou obtíženi břemeny a řekl jim: zůstaňte se mnou, neboť zůstat se mnou je odpočinutí. Pomocník je pomoc sama. Ó, jak úžasné, On, který všechny zve a chce všem pomoci, zná způsob, jak se všemi jednat a je jako by připraven pro každého jedince, jako by každý nemocný byl ten jediný. Jinak se musí lékař rozdávat mezi mnohé nemocné, a ať je jich mnoho, přece nepředstavují všechny nemocné. Předpisuje léky, určuje, co se má zařídit, jak se co má užívat, a pak odchází k jinému nemocnému, nebo ho nechá odejít v případě, že ho nemocný sám navštívil. Lékař nemůže zůstat celý den u jednoho nemocného, nemůže mít všechny nemocné u sebe, ani nemůže u jednoho z nich sedět celý den, aniž by zanedbal ostatní. Proto není pomocník totožný s pomocí. Pomoc, kterou lékař předepíše, si nemocný ponechá celý den, aby ji stále užíval, zatímco na něj lékař občas dohlédne, nebo zas on k lékaři dojde. Ale je-li sám pomocník pomocí, musí u nemocného zůstat celý den, nebo zas nemocný u něho – ó, jak úžasné takového pomocníka dostat, a že právě takový pomocník zve všechny!

II.

„Pojďte ke mně všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi břemeny, a já vám dám odpočinutí.“ Jak nesmírná je mnohotvárnost, jak téměř bezmezná je rozdílnost pozvaných, neboť člověk, i nepatrný člověk se jistě může pokusit rozpoznat některé rozdíly – ale hostitel musí pozvat všechny, třebaže každého zvlášť nebo jako jednotlivce.

Pozvání je rozesláno, jde sjízdnými cestami i osamělými, ano i nejosamělejšími, kde je cesta tak pustá, že ji zná jen jediný, jinak nikdo, takže tu je jen jedna stopa, nešťastníkova, který tou cestou se vší svou bídou prchal – jinak tu není žádná stopa a ani památky po tom, že by se touto cestou dalo jít zpět. I sem pronikne pozvání, samo lehce najde cestu zpět a nejsnadněji, když s sebou ke zvoucímu vede uprchlíka. Pojďte ke mně, pojďte ke mně všichni, i ty, a ty, ty také a ještě ty, nejosamělejší ze všech prchajících!

Takto vychází pozvání, všude na rozcestí se zastaví a volá. Jako zatroubení válečníků se obrací do všech čtyř světových stran, tak zní pozvání všude na rozcestích. Nevydává neurčitý zvuk – kdo by pak přišel! – ale zní se spolehlivostí věčnosti. Zastavuje se na rozcestích, tam, kde časové a pozemské utrpení postavilo kříž, a volá. Pojďte ke mně všichni chudí a bídní, kteří musíte otročit v bídě, abyste se zajistili – nejste prosti starostí, máte otrockou budoucnost. Ó, jak hořký protimluv muset otročit, abyste si zajistili to, pod čím vzdycháte, a to, před čím prcháte! Vy nevážení a přehlížení, o jejichž životy se nikdo, opravdu nikdo nestará, ani jako o domácí zvíře ne, to má větší cenu. Vy nemocní, kulhaví, hluší, slepí, mrzáci, pojďte ke mně! Vy, ležící na lůžku, i vy pojďte ke mně, neboť pozvání se odvažuje zvát i ležící, aby – přišli! A malomocní – neboť pozvání odstraňuje všechny rozdíly, aby shromáždilo všechny a narovnalo to, co působí rozdíly: jednomu poukázat místo pána nad miliony, který má všechny přednosti štěstí, jinému zas místo v poušti (ó, jaká surovost) – a proč? – protože (ó, krutý lidský soude) je ubohý, nepopsatelně ubohý! Proč tedy? – protože potřebuje pomoc nebo alespoň soucit – a proč? – protože lidský soucit je bídný vynález, který se prokazuje jako krutost tam, kde je soucitu nejvíce potřeba, a soucítí jen tam, kde vpravdě žádný soucit není! Vy s rozboleným srdcem, kteří jste se dozvěděli jen skrze bolest, že člověk má srdce v jiném smyslu než zvíře, a to znamená, že lékař může mít pravdu, když řekne, že člověk může mít srdce zdravé, a přece ho bolí; vy zradou oklamaní, jež lidská účast (a ta na sebe zřídka dává čekat) udělala terčem posměchu – vy všichni, na něž se nedostalo, ukřivdění a uražení, s nimiž se jednalo špatně – ale i všichni šlechetní, kterým každý říká, že jste si mzdu nevděku zasloužili, proč jste se také museli chovat tak hloupě šlechetně, proč jste byli tak hloupí, že jste byli laskaví a nesobečtí, věrní! Vy všichni, kteří jste obětí klamu a podvodu, pomluv a závisti, vy, jež zanedbala podlost a zbabělost nechala na holičkách, ať už jste obětováni v ústraní a osamoceně, když jste ustoupili, abyste zemřeli, nebo jste byli ušlapáni davem lidí, kde se vás nikdo neptal na vaše právo, nikdo na to, jaké bezpráví trpíte, nikdo nechtěl vědět, kde vás co bolí a může bolet, zatímco vás dravý dav jako zvíře zašlape do prachu – pojďte ke mně!

Pozvání stojí na křižovatce, tam, kde smrt rozděluje mezi smrtí a životem. Pojďte ke mně, všichni lkající, vy, kdo s námahou a nadarmo pracujete! Jistě je v hrobě odpočinutí, ale sedět u hrobu, stát u něj nebo k němu jít není ještě totéž jako v něm ležet. A neustále se nořit do vlastních spisů, jež umíme nazpaměť, nadpis, který jsme sami složili a jemuž sami nejlépe rozumíme – totiž kdo tu je pohřben, to ještě není v hrobě ležet. V hrobě je odpočinek, ale u hrobu pokoj není, tam platí: až sem a ne dále, teď zas můžeš jít domů. Ale jak často se dnem po dni v myšlence nebo pěšky k tomuto hrobu vracíš, nedostaneš se z místa; to je velmi namáhavé a odpočinutí to nevyjadřuje. Pojďte proto ke mně, zde je cesta, kterou se jde dál, zde je odpočinek u hrobu, odpočinek od stesku – u Něho, kdo věčně spojuje ty, kteří se rozešli, a to těsněji, než příroda spojuje rodiče a děti, děti s rodiči – ach, byli odloučeni. Niterněji než farář spojuje muže a ženu – ach, nastal rozchod. Neodlučitelně váže pouto přítele s přítelem – ale přece se rozváže. Odloučení se dostaví všude a přinese bolest a neklid – ale zde najdete odpočinutí! Pojďte ke mně i vy, jimž byl pobyt vykázán mezi hroby a jste ve společnosti lidí považováni za mrtvé, nikomu nescházíte, nikdo vás neoplakává. Nejste pohřbeni, ale přece jste mrtví, a to znamená, že nepatříte ani životu, ani smrti – ach, vy, před nimiž se společnost krutě zavřela a jimž se ještě milosrdně neotevřel hrob – pojďte i vy ke mně, zde najdete pokoj, zde je život!

Pozvání stojí na křižovatce, kde se cesta hříchu odděluje od plotu nevinnosti – ó pojďte, jste mu tak blízko. Jediný krok na druhou cestu stačí a budete od něho nekonečně daleko. Možná, že jste si ještě nepotřebovali odpočinout a nechápete, co to znamená, ale jděte přesto za pozváním, aby vás zachránilo od toho, od čeho se tak těžce a nebezpečně zachraňuje, abyste jako spasení zůstali u toho, kdo je Spasitelem všech, i nevinnosti. Kdyby bylo možné, aby se nevinnost někde našla zcela čistá, proč by i ona nepotřebovala Spasitele, který by ji zachoval od zla? – Pozvání stojí na křižovatce, kde cesta hříchu zatáčí hlouběji do hříchu. Pojďte ke mně všichni zbloudilí a zavedení, ať už je váš blud a hřích jakýkoli, ať je v lidských očích odpustitelný, a přesto hroznější než ten, který je v lidských očích horší, a přesto odpustitelný – ten, který se ukázal zde na zemi nebo je utajen, ale v nebi je známý. Jestli jste nalezli odpuštění na zemi, ale nikoli klid ve svém nitru, nebo jste odpuštění nenašli, protože jste o ně neprosili nebo prosili nadarmo – ó, obraťte se a pojďte ke mně, u mě je klid! Pozvání stojí na křižovatce, tam, kde cesta hříchu odbočuje naposled a ztrácí se – ve ztracenosti. Obraťte se, obraťte se a pojďte ke mně, neděste se nesnadnosti návratu, ať je jakkoli těžký, nebojte se obtížné cesty obrácení, ať vede jak chce namáhavě ke spasení, zatímco hřích, zvyšující se okřídlenou rychlostí a s rostoucím spěchem se žene vpřed – nebo dolů, tak lehce, tak nepopsatelně lehce; tak lehoučce, jako když kůň úplně přestane táhnout a ani vší silou nemůže zastavit vůz, klouzající do propasti. Nezoufejte nad každým novým pádem, pro nějž má trpělivý Bůh dost trpělivosti k odpuštění, pod které by se hříšník trpělivě podřídil. Ničeho se nebojte a nezoufejte. Ten, kdo zve „Pojďte ke mně“, je s vámi na cestě, od něho je pomoc a odpuštění na cestě obrácení, jež vede k němu, u něho je odpočinek.

„Pojďte všichni, všichni, všichni!“ U něho je odpočinek, nedělá žádné potíže, učiní jen jedno: otevře svou náruč. Nebude se tě nejdříve vyptávat, ty trpící, jak to dělají spravedliví lidé, dokonce i když pomoci chtějí: svým neštěstím sám vinen nejsi, nemáš si co vyčítat. Polidsku se tak lehce soudí podle vnějšku, podle toho, jak to dopadne; je-li někdo mrzák, invalida, má-li nepřirozenou tvářnost, soudí se: ergo je to špatný člověk; ten, kdo musí ve světě trpět nebo to s ním šlo z kopce – je špatný člověk. Je to tak výjimečný druh krutého požitku, cítit se nad takovým člověkem spravedlivým proto, že jeho utrpení prohlásíme za boží trest, takže se naskytne otázka, zda se mu vůbec máme odvážit pomoci nebo mu položit odsuzující otázku, lichotící naší vlastní spravedlnosti, než mu pomůžeme. Ale On se tě takto nebude ptát, nebude tvým pomocníkem takovým krutým způsobem. A víš-li sám o sobě, že jsi hříšník, nebude se tě vůbec ptát a nezlomí tě víc než „nalomenou třtinu“,[8] naopak tě pozvedne, když se k němu přidáš. Poukazem na tvůj protiklad tě neoznačkuje, aby tě tak od sebe oddálil, aby se tak tvůj hřích stal ještě hroznější, ale poskytne ti u sebe útulek a budeš u něho mít úkryt, On tvé hříchy zastře. Je přece přítelem hříšníků![9] Mluví-li o hříšníku, pak tu jen nestojí, ale otvírá náruč a praví: „Pojď ke mně.“ Čeká tak, jako čekal otec na marnotratného syna, ale nestojí jen a nečeká, jde ho sám hledat, jako pastýř hledá ztracenou ovečku[10] a jako žena hledá ztracený peníz. Jde – už přešel, ale šel nekonečně dále než pastýř a žena, šel nekonečně dalekou cestou z božího bytí, aby se stal člověkem – a šel jí, aby hledal hříšníky.

III.

„Pojďte ke mně všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi břemeny, a já vám dám odpočinutí.“ „Pojďte ke mně!“ Pán předpokládá, že ti, kdo se namáhají a jsou obtíženi břemeny, cítí váhu břemen, těžce pracují, nyní stojí bezradně a vzdychají. Jeden pátrá pohledem všude kolem sebe, nenajde-li se někde pomoc, jiný obrací oko k zemi, protože žádnou pomoc nevidí, a třetí hledí nahoru, protože čeká pomoc shora – a všichni hledají. Proto říká Pán: pojďte ke mně. Toho, kdo přestal hledat a starat se, nezve. – „Pojďte ke mně!“ Ten, kdo zve, ví, že stáhnout se do sebe a dumat v tiché neutěšenosti k opravdovému utrpení patří; i nemít odvahu se někomu svěřit a ještě méně odvahy o pomoc prosit. Není tomu tak jako s démonickým člověkem,[11] posedlým němým duchem. Žádné utrpení, jež hned ze začátku neudělá trpícího němým, mnoho neznamená, jako zamilovanost, jež nedokáže mlčet. Trpící, jejichž rychlý jazýček lehce vypráví o vlastním utrpení, se „nenamáhají a nejsou obtíženi břemeny“. A vidíš, proto se zvoucí neodvažuje nechat čekat lidi namáhající se a obtížené břemeny, proto je sám láskyplně volá; jeho svolnost pomáhat by možná nic nezmohla, kdyby se sám nevyslovil a neudělal první krok. Vždyť ve zvolání (pojďte ke mně) k nim přichází sám. Ó, lidská účastnosti, je to možná někdy z úctyhodného sebeovládání, někdy též z pravého a niterného soucitu, že se nechceš vyptávat toho, o kom se domníváš, že chová skrytý žal – ale jak často se tak děje z vychytralosti, jež si nepřeje dovědět se přespříliš! Ó, lidská účastnosti, jak často to bylo jen ze zvědavosti a ne z účasti, že ses odvážila vniknout do tajemství trpícího, a jak často jsi to nepocítila jako břemeno, skoro jako trest za zvědavost, když tvé pozvání přijal a k tobě přišel! Ale ten, kdo vyslovuje toto osvobozující slovo „pojďte ke mně“, neklame sám sebe, když je vyslovuje, a nezklame ani tebe, přijdeš-li k němu, abys našel pokoj v tom, že na něj své břemeno vložíš. Jedná podle vnuknutí svého srdce a jeho srdce jde se slovem. Budeš-li jednat podle jeho slova, dovede tě ke svému srdci zpět. Je to samozřejmé, jedno následuje za druhým – ó, jen abys výzvy poslechl! „Pojďte ke mně!“ Představuje si, že ti, kdo se namáhají a padají pod břemeny, jsou tak unaveni a přepracováni, že jako v narkóze zapomínají na útěchu; ach, je mu známo, že to je až přespříliš pravda, že není ani útěcha ani pomoc, není-li hledána u něho, a proto k nim musí volat: „Pojďte ke mně!“ „Pojďte ke mně!“ Každý spolek má nějaký symbol nebo něco, po čem se pozná, že k němu patříme. Když se dívka vyšňoří určitým způsobem, víme, že jde k tanci; pojďte ke mně všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi... „Pojďte ke mně!“ Nemusíš k tomu mít vnější legitimaci ve vnějších, viditelných věcech, přijď jen s pomazanou hlavou[12] a rozvlaženým obličejem, jenom když se vnitřně namáháš a jsi obtížen břemeny.

„Pojďte ke mně!“ Nezůstávej stát a nerozmýšlej se, ale mysli si, ne, pomysli, že každým okamžikem, kdy zůstáváš stát po tom, kdy jsi uslyšel výzvu, nadále její volání uslyšíš slaběji a tím se budeš vzdalovat, třebaže zůstaneš na místě. – „Pojďte ke mně!“ Ó, jak jsi unaven a oslaben prací nebo dlouhou, ano, dlouhou a dosud marnou cestou za pomocí a spásou! Připadá-li ti, jako bys nemohl ani o krok dál, nevydržel ani jeden krok, aniž bys klesl – ale přece udělej ještě jeden jediný krůček a budeš v odpočinku! – „Pojďte ke mně!“ Ach, kdyby se našel někdo tak bídný, že by přijít nemohl – pak stačí jen jeden povzdech; a že po něm vzdycháš také znamená, že k němu jdeš.

Poznámky

[5] Sr. Luk. 10, 42.

[6] Je míněn Sókrates.

[7] Mat. 20, 15.

[8] Ješ. 42, 3; Mat. 12, 20.

[9] Mat. 11, 19.

[10] Luk. 15, 14 nn.

[11] Luk. 11, 14.

[12] Mat. 6, 18.

Zastavení

„Pojďte ke mně všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi břemeny, a já vám dám odpočinutí.“

OBSAH

I. a) Kdo vyslovil slova pozvání? b) Můžeme se z dějin něco dovědět o Kristu? c) Můžeme z dějin dokázat, že Kristus byl Bůh? d) Je následek Kristova života důležitější než jeho život? e) Srovnáni mezi Kristem a člověkem, který ve svém žití utrpí od současnosti tentýž úděl, jaký vytrpěl Kristus f) Neštěstí křesťanstva

II. Ten, kdo zve

II. A. První část jeho života

II. B. Druhá část jeho života

III. Pozvání a ten, kdo zve

IV. Křesťanství jako absolutno. Současnost s Kristem

Morálka

Nyní se zastav! U čeho bych se měl zastavit? U toho, co v jediném okamžiku všechno nekonečně změní – takže ve skutečnosti namísto očekávaného nepřehledného zástupu namáhajících se a obtížených, jak by se dalo čekat, kteří přijali pozvání, jsi nakonec spatřil pravý opak – nepřehledný zástup lidí, prchajících zpět a bojících se, pak se zase derou dál a dolů, takže kdyby se z výsledku mělo usuzovat na to, co vlastně bylo řečeno, došlo by k odhadu, že to bylo procul, procul este profani! – a nikoli „pojďte ke mně“, a že je vyslovil ten, kdo je nekonečně důležitější a nekonečně rozhodující – ten, kdo zve. Ne že by nebyl člověkem, který vykoná to, co říká, nebo Bohem, aby dodržel slib, nikoli, platí to v jiném smyslu.

I.

Ten, kdo zve, je a chce být určitou historickou osobou, jakou byl též před osmnácti stoletími, žijící za podmínek, pod kterými tenkrát žil a vyslovil pozvání. Není a pro nikoho nechce být tím, o němž se v dějinách jen tak hovoří (to jest ve světových dějinách, postavených přímo jako protiklad ke svatým dějinám), a jinak se nic nedozvíme; z dějin se o něm nedozvíme nic, protože se o něm nemůže nic „vědět“. Z lidské stránky bude posuzován podle následků svého života, a to znamená, že je a bude znamením pohoršení a předmětem víry. Soudit podle následků jeho života je posměchem Bohu. Jako Bůh je jeho život, fakt, že kdysi žil a vůbec žil, nekonečně důležitější než všechny z toho plynoucí důsledky v dějinách.

a) Kdo vyslovil slova pozvání?

– ten, kdo zval. Kdo je ten, kdo zval? Ježíš Kristus. Který Ježíš Kristus? – ten, který sedí ve slávě po pravici Otcově? Ne. Ne. Z výsosti neřekl ani slovo. Je to tedy Ježíš Kristus ponížený a v podmínkách ponížení, jenž tato slova pronesl.

Není snad Ježíš Kristus stále týž? Ano, je dnes i včera tentýž, ten samý před osmnácti sty lety, ten Ježíš Kristus, který ponížil sám sebe a vzal na sebe postavu služebníka,[13] ten Ježíš Kristus, který vyslovil tato slova pozvání. Řekl také, že se vrátí ve slávě. Při návratu ve slávě[14] bude zas tímtéž Ježíšem Kristem, ale to se ještě nestalo.

Není nyní ve slávě? Ano, křesťané tak věří. Ale tato slova vyslovil ve stavu ponížení, neřekl je z výsosti. O jeho návratu ve slávě se nemůže vědět nic, v nejpřísnějším slova smyslu v něj můžeme jen věřit. Avšak nemůžeme být věřící, aniž bychom k němu přišli v jeho stavu ponížení, k němu, jenž je znamením pohoršení i předmětem víry. Jinak neexistuje, neboť jen takto existoval. Čekáme, že přijde ve slávě, ale může to očekávat a věřit jen ten, kdo k němu má a měl vztah jako k takovému, jaký existoval.

Ježíš Kristus je přesto týž, ale žil v ponížení před osmnácti sty lety a bude proměněn až při druhém příchodu. Ještě se nevrátil, je tedy i nadále poníženým, o němž věříme, že se vrátí ve slávě. Vše, co řekl a učil, každé slovo, jež vyslovil, se stane eo ipso nepravdivým, budeme-li si představovat, že je řekl Kristus ve slávě. Ne, on mlčí, mluvil ten ponížený. V mezidobí mezi ponížením a příchodem ve slávě – a to je zhruba tisíc osm set let, zpráva světových i církevních dějin o tom, kdo byl Kristus, který tato slova vyslovil, se věci netýká; je to něco, co není ani celé ani poloviční, jen ho to mění, a tím také prohlašuje ona slova pozvání za nepravdivá.

Je nepravda, když si vymýšlím slova, jež člověk nikdy nevyslovil, a tvrdím, že je vyslovil; ale ani to není pravda a slovo, jež vyslovil, se stane nepravdou, nebo to nebude pravda, že je vyslovil on – když si ho vymyslím jako bytostně jiného, neboť nepravdivost nějaké náhodné věci nedokáže udělat nepravdivým to, co řekl „on“. A když se Bohu zalíbí chodit po zemi v tak přísném inkognitu, jež si může obléci jen ten nejmocnější, všemu vědění neproniknutelný – když se mu to tedy zalíbí (a proč to dělá, jaký je jeho úmysl, ví nejlépe on sám, ale ať má jakýkoli důvod a úmysl, musí toto inkognito znamenat něco bytostného) v postavě nízkého služebníka, který vypadá jako každý jiný člověk – když se mu v této postavě zalíbí učit lidi, a někdo úplně přesně opakuje slova, jež vyslovil, ale dělá to tak, jako by je vyslovil sám Bůh – pak je to nepravda, pak nebude pravda, že je vyslovil On.

b) Můžeme se z dějin[15] něco dovědět o Kristu?

Nikoli. Proč ne? Protože o Kristu nemůžeme „vědět“ zhola nic; on je paradox, předmět víry, je jen pro víru. Všechno historické sdělování platí „vědění“, tedy se z dějin o Kristu nedovíme nic. Dovíme-li se jen něco málo, hodně či jen trochu, není tu tím, čím opravdu je. Něco se tedy o něm dozvíme, ale ne, čím je; tedy se o něm buď nedozvíme nic nebo něco nesprávného a jsme podvedeni. Dějiny dělají Krista někým jiným než kým opravdu je, a pak se z nich dozvíme hodně o – Kristu? O Kristu ne, o něm se nedá vědět nic, v něho se musí věřit.

c) Můžeme z dějin dokázat, že Kristus byl Bůh?

Položme si nejprve jinou otázku: můžeme si vůbec pomyslet hloupější protiklad než chtít dokázat (zatím nezáleží na tom, zdali chceme dokazovat z historie nebo vůbec z čeho), že jednotlivý člověk je Bůh? Že jednotlivý člověk je Bůh, že o sobě říká, že je Bůh, znamená pohoršení KAT’EXOCHÉN, v nejpřísnějším slova smyslu. Ale co je pohoršení, co je to, co pohoršuje? To, co je proti zdravému (lidskému) rozumu. A to se má dokazovat! „Dokázat“ něco je právě udělat z toho něco rozumově skutečného. Dá se z něčeho, co je proti rozumu, něco rozumně skutečného dokázat? Jistě ne, pokud sami sobě nechceme odporovat. Můžeme jen dokázat, že to je proti rozumu. Důkazy božství Kristova, jež uvádí Písmo, jeho zázraky, zmrtvýchvstání, nanebevstoupení, platí také jen pro víru, a to znamená, že nejde o „důkazy“. Ty by nedokázaly, že to vše souhlasí s rozumem, naopak by dokázaly, že to je proti rozumu, a tedy předmětem víry.

Vraťme se k dokazování z dějin. „Není tomu již osmnáct set let, co Kristus žil, není snad jeho jméno zvěstováno a v ně uvěřeno po celém světě, nezměnilo snad jeho učení (křesťanství) tvářnost světa a neproniklo vítězně do všech poměrů, neprokázaly dějiny více než dostatečně, kým byl – totiž Bohem?“ Nikoli, dějiny to ani dostatečně, ani více než dostatečně nedokázaly, dějiny to nikdy dokázat nemohou. Co se však týče prvého, je jisté, že jeho jméno bylo zvěstováno po celém světě, ale nemohu rozhodnout, je-li v ně uvěřeno. Jisté je, že křesťanství změnilo tvářnost světa, vítězně proniklo všemi poměry, ano tak vítězně, že si už všichni říkají křesťané.

Ale co to dokazuje? Dokazuje to nanejvýš, že Ježíš Kristus byl velkým mužem, možná největším ze všech. Ale že byl Bohem, ne, takový závěr se s pomocí boží nepodaří!

Začneme-li, abychom k takovému závěru došli, domněnkou, že Ježíš Kristus byl člověk, a podíváme-li se na dějiny těch osmnácti set let (jež po jeho životě následují), můžeme se stále stoupajícím superlativem dodat: byl velký, větší, největší, nesmírně překvapující velký muž, který kdy vůbec žil. Začneme-li však předpokladem (jenž je z víry), že byl Bohem, pak jsme eo ipso[16] pouhým škrtnutím anulovali oněch osmnáct set let jako něco, co nic neznamená, co nic nedokazuje, ani pro ani contra, protože jistota víry je nekonečně vyšší. Jedním z těchto způsobů se zřejmě začít musí, a začne-li se druhým způsobem, je všechno v pořádku.

Začne-li se prvním způsobem, nemůžeme, aniž bychom se někde dopustili METABASIS EIS ALLO GENOS (přechodu do jiné kategorie), najednou úsudkem dosáhnout nové kvality: Boha, takže důsledek nebo důsledky života člověka v jednom bodě najednou dokáží, že tento člověk byl Bůh. Kdyby se to dalo provést, muselo by se také odpovědět na následující otázku: jaké by to pak mělo důsledky, jak velký účinek, jak mnoho staletí by muselo uplynout, aby následky života „člověka“ (což předpokládáme) dokázaly, že byl Bohem, a je-li tomu možná tak, že po tři sta letech nebylo naprosto dokázáno, že Bohem byl, přece na tom něco bylo, protože byl více než překvapujícím způsobem největším mužem, který kdy žil, ale chybělo mu ještě několik století. V tom případě z toho zřejmě vyplývá, že lidé, kteří žili kolem roku 300, ho za Boha nepovažovali, dokonce méně než ti, kdo žili v prvním století, zatímco jistota o jeho božství stoupá s každým stoletím, takže v našem devatenáctém století o tom panuje největší jistota, jaká kdy byla, ve srovnání s prvními stoletími, kdy ji jen slabě tušili. Ať na tuto otázku odpovíme nebo ne, je to vlastně lhostejné.

Co to znamená? – mělo by být možné, aby se pozorováním stále se vyvíjejících následků nějaké věci jednoduchým závěrem dosáhlo jiné kvality, než jakou má její předpoklad? Není to šílenství (není-li člověk sám šílený), že první odhad, který je předpokladem a z něhož vycházíme, se může natolik v rozlišování věcí mýlit, že se můžeme zmýlit o celou kvalitu? A začneme-li tímto omylem, kdy pak budeme vůbec schopni dále rozpoznat, že máme co dělat se zcela jinou, nekonečně rozdílnou kvalitou? Šlépěj na cestě je přece následek toho, že tudy někdo šel. Může se mi stát, že se zmýlím a že to byl například pták, ale podívám-li se lépe a budu stopu sledovat dále, přesvědčím se, že to muselo být jiné zvíře. Dobrá, zde není žádná nekonečná změna kvality. Ale mohu dalším pozorováním a dalším sledováním stopy dospět k závěru: ergo se jedná o ducha, který šel touto cestou, o ducha, který po sobě nezanechá žádnou stopu? Tak je tomu také s důsledky řečené lidské existence, když chceme usoudit: ergo to byl Bůh. Podobají se Bůh a člověk sobě natolik, je mezi nimi tak malý rozdíl, že, nejsem-li blázen, musím začít domněnkou, že se jedná o člověka, a na druhé straně, neřekl sám Kristus, že je Bohem? Podobají se Bůh a člověk sobě natolik, jsou-li společně natolik spřízněni, tedy bytostně téže kvality, přece bude úsudek: „ergo to byl Bůh“ pouhé dohadování, neboť neznamená-li být Bohem nic jiného, pak Bůh vůbec není. Ale je-li Bůh, a tedy kvalitativním rozdílem oddělen od člověkova bytí, pak se nikdo, kdo by začínal domněnkou, že byl člověkem, nedostane k tomu, že byl Bohem. Každý jen trochu dialekticky vyvinutý člověk lehce uvidí, že celá otázka o důsledcích je nesrovnatelná s výsledkem, že se jedná o Boha, a že takové určení pro člověka vypadá zcela jinak: buď bude věřit v to, co o sobě sám řekl, že je Bohem – nebo věřit nebude.

Toto je – pochopitelně, když si dopřejeme čas k porozumění a chápáno dialekticky, postačitelné, abychom se zajistili před úsudkem, týkajícím se důsledků Kristova života: ergo byl Bohem. Vsadíme-li na to víru, shledáme ještě další protest proti každému pokusu o přiblížení se ke Kristu pomocí něčeho, co se o něm dovídáme z dějin, v nichž se zachovaly následky jeho života. Požadavek víry je, že se takový pokus rovná posměchu Bohu. Víra tvrdí, že jediný důkaz, jehož se nevíra nedotkla, když pozřela všechny ostatní důkazy pravdy křesťanství, důkaz, který vynalezla nevíra právě proto, aby pravdu křesťanství dokázala (výborně! – nevíra nachází důkazy, aby křesťanství obrátila!), důkaz, jímž se křesťanstvo tak nesmírně vychloubá, důkaz osmnácti staletí! – je výsměch Bohu.

V poměru ke člověku totiž platí, že následky jeho života jsou důležitější než jeho život. Abychom se dozvěděli, kdo byl Kristus, a všímáme si následků, abychom je podle svého soudu zvážili, děláme ho eo ipso člověkem, který jako ostatní lidé má obstát ve zkoušce dějin, jež jsou ostatně v tomto případě zrovna tak nedokonalým examinátorem, jako by byl nějaký seminarista v latině.

Ale zvláštní věc! Chce se sice pomocí dějin a pozorováním následků jeho života závěrem dojít k tomuto ergo: ergo byl Bohem – jenže víra přichází k tvrzení právě opačnému, totiž že ten, kdo s tímto sylogismem vůbec začíná, začíná blasfemií. Blasfemie nespočívá ve faktu, že hypoteticky přijmeme, že byl člověkem. Ne, blasfemie spočívá v tom, co je v základě, myšlenkou, o jejíž správnosti jsme naprosto pevně přesvědčeni, že platí i v poměru ke Kristu, myšlenkou, že následky jeho života jsou důležitější než jeho život, a to je, že je člověkem. Hypoteticky dodáme: řekněme, že Kristus byl člověkem, ale v základě této hypotézy, jež blasfemická není, spočívá tvrzení, že úvaha (že následek jeho života je důležitější než jeho život) je uplatňována vzhledem ke Kristu. Nedomníváme-li se tak, pak sami připouštíme, že náš úmysl nemá význam, a doznáváme to již dříve, než začneme; proč tedy začínat? Ale připustíme-li to a pak začneme, dali jsme do pochodu blasfemii. Čím více se budeme o následky zajímat s úmyslem rozhodnout, byl-li Bohem či nikoli, tím bude náš postup blasfemičtější, a pokud budeme takto smýšlet, bude blasfemický v každém okamžiku.

Podivné setkání; chceme mu dodat zdání, že když dostatečně pozorujeme následky Kristova života, určitě se také dostaneme k onomu ergo, a podle soudu víry je to od samého začátku posměch Bohu, a to, co následuje, je rostoucí posměch Bohu.

„Dějiny“, říká víra, „nemají s Ježíšem Kristem nic společného“, vzhledem k němu známe jen „svaté dějiny“ (jež jsou kvalitativně rozdílné od dějin ve všeobecném smyslu); ty vypovídají o jeho životě a žití ve stavu ponížení, jakož i o tom, že se sám za Boha vydával. On je Paradox, jejž dějiny nikdy nestráví ani nepřetvoří na obyčejný sylogismus. Ve svém ponížení je týž jako v povýšení – ale oněch osmnáct set let, neboli uplynulých osmnáct set let, s tím nemá pranic společného. Světové dějiny téměř přesvědčily jednoho profesora historie o tom, že Kristus byl Bohem, ale tyto následky nejsou ještě novým příchodem ve slávě! Nechybí mnoho, aby si to lidé mysleli. Opět to ukazuje, že tak z Krista dělají pouhého člověka a jeho návrat ve slávě nemůže být nic jiného než následek jeho života v dějinách. Kristův návrat ve slávě je však něco úplně odlišného, je předmětem víry. Ponížil se, byl zahalen do hadříků – a přijde znovu ve slávě; ony úžasné následky jsou při bližším přihlédnutí nádhera příliš ošumělá, v každém případě naprosto nesourodá, o níž proto víra nikdy nemluví, když se o jeho slávě vyjadřuje. On stále ještě existuje jen v ponížení, dokud podle naší víry nepřijde ve slávě. Dějiny mohou být dobrá věda, ale nesmí si namlouvat, že může učinit, co učiní Otec: oděje Syna slávou, dá mu oděv s pláštěm nádhery z následků, jako by se jednalo o nový příchod. Že byl ponížen Bohem, že se vrátí ve slávě, daleko přesahuje pochopení dějin; z dějin to nevynutíme, aniž bychom prokázali jejich nezměrný nedostatek dialektiky, ať se na ně díváme jakkoli nezměrně.

Zvláštní, vždyť někdo chtěl použít právě dějin jako důkazu, že Kristus byl Bůh.

d) Je následek Kristova života důležitější než jeho život?

Naprosto ne, je tomu právě naopak; kdyby tomu tak bylo, byl by Kristus pouze člověkem.

Není nic divného na tom, že žil nějaký člověk, lidí už jistě žilo mnoho a mnoho milionů. Kdyby to mělo být divné, muselo by s jeho životem být spojeno něco zvláštního; to znamená, že se zvláštnost k jeho životu připojí až na druhém místě. Není divné, že žil, ale jeho život měl tu a tu zvláštnost. Tato zvláštnost se také mezi jiným může týkat toho, co vykonal, následků jeho života.

Že však Bůh zde na zemi žil jako jednotlivý člověk, je nekonečným způsobem zvláštní. I kdyby to nemělo žádné důsledky, zůstává to stejně podivné, nekonečně podivnější než jakékoli následky. Zkus přeložit podivnost jinam a hned si lehce uvědomíš, jak je to hloupé; co by na tom mělo být divného, že boží život vedl ke zvláštním následkům? Mluvit takovým způsobem je říkat hlouposti.

Ne, že Bůh žil, je nekonečně zvláštní, ano, zvláštní samo o sobě. Připustíme-li, že Kristův život neměl vůbec žádné následky, a někdo pak řekl, že jeho život nebyl zvláštní, pak to je blasfemie. Je to zrovna tak zvláštní, a mělo-li by se mluvit o zvláštnosti v něčem jiném, muselo by se to týkat faktu, že jeho život žádné následky neměl. Řekne-li však někdo, že Kristův život je zvláštní na základě následků, pak je to opět blasfemie, neboť i to je samo o sobě zvláštní.

Důraz neleží na tom, že žil člověk, ale spočívá nekonečně na tom, že žil Bůh. Jen Bohu může tolik záležet na tom, že fakt, že žil, je nekonečně důležitější než všechny důsledky, jež z toho pocházejí a jež jsou v dějinách zaznamenány.

e) Srovnáni mezi Kristem a člověkem, který ve svém žití utrpí od současnosti tentýž úděl, jaký vytrpěl Kristus

Představme si člověka, někoho z těch slavných, kteří od současnosti vytrpěli bezpráví, ale jemuž dějiny jeho právo vrátily, protože z následků jeho života vyjevily, kým byl. Ostatně nepopírám, že dokazování podle následků je vlastně namířeno na mundus, qui vult decipi, na svět, který chce být klamán. Neboť kdo zároveň s oním slavným nevidí, kým byl, vlastně si to jen namlouvá, až když se to dověděl pomocí následků. Toto však nebudu urgovat, neboť o člověku platí, že následky jeho života jsou důležitější než fakt, že žil.

Představme si tedy jednoho ze slavných lidí. Žije se svými současníky, ale není pochopen, není uznán za toho, kým je, zůstane nepochopen, posmíván, pronásledován a nakonec zabit jako zločinec. Avšak následek jeho života objasní, kým byl; dějiny, jež tyto následky zachovají, mu dají za pravdu, bude od století do století jmenován jako velikán a šlechetný člověk, na jeho ponížení je skoro zapomenuto. Byla to jen zaslepenost jeho současnosti, protože ho neuznala za toho, kým byl, byla to bezbožnost, jež ho haněla, posmívala se mu a nakonec ho usmrtila, teprve po smrti se stal tím, kým vlastně byl, stal se jím v následcích života, jež jsou o mnoho důležitější než jeho život sám.

Mělo by totéž platit o Kristu? Jeho pokolení bylo zaslepené, bezbožné – ale zapomeňme na to, dějiny mu jeho právo vrátily, je nám z dějin známo, že Ježíš Kristus k právu přichází.

Ó, bezbožná bezmyšlenkovitost, jež přetváří svaté dějiny na profánní, Krista na člověka! Můžeme se z dějin o Ježíši Kristu něco dovědět? (srovnej oddíl b) Naprosto nemůžeme. Ježíš Kristus je předmětem víry, musíme v něho buď věřit, nebo se nad ním pohoršit, neboť „dovědět se“ právě znamená, že se to netýká jeho. Dějiny proto jistě mohou v hojnosti vědění sdělovat – ale vědění Ježíše Krista ničí.

A dále, jaký posměch Bohu, kdyby si někdo dovolil o Kristově ponížení říci: na jeho ponížení zapomeňme. Kristovo ponížení přece nebylo něco, co se mu přihodilo, i když to byl hřích jeho pokolení, že ho ukřižovalo. „Nepřihodilo by se“ mu to, a „nestalo“ by se mu to možná v nějakém jiném, lepším pokolení? Vždyť Kristus sám chtěl být poníženým a nepatrným; ponížení (že přesto, že byl Bohem, stal se nízkým člověkem) je něco, co si sám vyvolil, něco, co sám chtěl, jakýsi dialektický uzel, na který si nikdo nesmí troufnout, aby jej rozvázal, a který také nikdo rozvázat nedovede, než ho rozváže sám Kristus při svém druhém příchodu ve slávě. U něho tomu není jako s jiným člověkem, jemuž kvůli nespravedlnosti jeho současnosti nebylo dovoleno být sám sebou nebo platit za toho, kým byl, dokud to dějiny nezjevily, neboť Kristus byl sám tím poníženým a právě tak si to přál. Právě proto se dějiny nebudou muset namáhat, aby mu získaly právo, ani abychom si my v bezbožné bezmyšlenkovitosti namlouvali, že jen tak beze všeho víme, kým byl. Vlastně to neví nikdo a ten, kdo věří, se mu v jeho ponížení musí stát současným. Když si Bůh zvolí narodit se v nízkém stavu, když on, který drží v ruce všechny možnosti, na sebe bere postavu nepatrného služebníka, chodí bez ochrany a nechá lidi, aby si s ním dělali, co chtějí – pak sám jistě ví, co dělá a proč to dělá. Pak je to přese všechno on sám, kdo má lidi v moci, nejsou to lidé, kdo mají moc nad ním – a pak ať se dějiny nechovají drze, jako by byly mohly zjevit, kým byl.

A konečně, jaký výsměch Bohu, když se někdo odvažuje tvrdit, že pronásledování, jemuž byl Kristus vystaven, bylo náhodné. Z faktu, že někdo je svou současností pronásledován, nevyplývá, že má právo tvrdit, že by se mu tak dělo v každé době. Může být něco na tom, když pozdější doba o někom řekne: zapomeňme, jaké bezpráví za živa utrpěl. Jinak je tomu s Kristem. Nebyl to on, kdo tím, že se dal zrodit a chodil po Judei, vešel do zkoušky dějin, byl naopak sám zkoušejícím, jeho život byla zkouška sama, a to ne pouze nad jeho vlastním pokolením, ale nad celým lidstvem. Běda pokolení, jež by se drze odvážilo říci: zapomeňme na to, jaké bezpráví musel strpět, dějiny nyní zjevily, kým byl, a dosadily ho do jeho práva.

Domníváme-li se, že to dějiny dokáží, děláme z Kristova ponížení náhodný poměr a děláme ho výborným člověkem, jemuž se to přihodilo kvůli bezbožnosti pokolení; sám si to vůbec nepřál, protože se chtěl (a to je na tom to lidské) ve světě stát něčím velikým, namísto aby se jako Kristus dobrovolně stal nízkým, i když bylo jeho úmyslem lidi spasit; chtěl tím vyjádřit, co musí „pravda“[17] v každém pokolení vytrpět a co on musí vytrpět jako pravda. To je jeho nejvyšší vůle, a chce-li se teprve při svém druhém příchodu objevit ve slávě, ještě to neučinil. Nemůže-li vidět bez lítosti, ale naopak jako spoluviník, co s ním jeho pokolení provedlo, pak běda tomu, kdo se od něho opováží jeho ponížení odejmout nebo zapomenout, jaké bezpráví vytrpěl, a vystrojí ho mýticky lidskou nádherou dějinných následků – pak to neznamená ani jedno, ani druhé.

f) Neštěstí křesťanstva

Toto neštěstí nadešlo a dlouho, dlouho bylo v křesťanstvu neštěstím, že Kristus tu není ani jedním, ani druhým – ani tím, kým (a tomu se musí věřit) bude při svém druhém příchodu, ale je jen někdo, o němž jsme se nepatřičným způsobem dověděli prostřednictvím dějin, že měl být něčím velkým. Nedovoleným a nesprávným způsobem jsme se o Kristu něco dověděli – ale dovolený způsob je stát se věřícím. Jeden druhého jsme posilovali v názoru, že jsme se dověděli facit, že jsme na základě důsledků Kristova života a těch osmnácti set let i s jejich následky facit poznali. Jak se tento názor ponenáhlu stával moudrostí, vydestilovala se všechna šťáva a síla z křesťanství, paradox se uvolnil, člověk se stal křesťanem, aniž by si toho povšiml a aniž by se v nejmenším vystavil možnosti pohoršení; převrátil je a obrousil. Kristus sám se jen jaksi stal pouhou zárukou pravdy, vždyť to byl člověk, který v dějinách vyvolal takové následky. Všechno je teď tak prosté jako „ruka v rukavici“ a přirozené, vždyť se křesťanství určitým způsobem stalo pohanstvím. V křesťanství se napořád udržuje nedělní povídání o křesťanských nádherných a nedocenitelných pravdách a jemné útěše, ale je už opravdu znát, že už tomu je tisíc osm set let od doby, kdy Kristus žil. Znamení pohoršení a předmět víry se stal nejbájnější ze všech bájných postav, takový božský dobrák.[18] Neví se, co je pohoršit se, a ještě méně, co znamená zbožňovat. To, co u Krista zvláště chválíme, je právě to, nad čím bychom se, kdybychom byli jeho současníky, nejvíce rozhořčovali, ale nyní jsme s tím spokojeni, protože víme, jak to dopadlo, a usuzujeme v důvěře, že jeho velikost vyplývá z dějin: ergo je to pravda. To znamená, že je správný, ušlechtilý, povýšený, že byl pravdou, protože to byl ON, kdo jednal. V hlubším smyslu vlastně nestojíme o to, abychom se dověděli, co vlastně působí, a ještě méně ho s pomocí boží následovali a konali to, co je správné, ušlechtilé, povýšené a pravdivé. Ani se nedovíme, co to vlastně je, a proto můžeme v současné situaci soudit právě opačně. Spokojíme se s obdivováním a chválou a jsme – jak bylo řečeno o jednom překladateli, jenž úzkostlivě doslovně, a proto i nesmyslně přeložil jednoho spisovatele „příliš svědomitě“ – příliš zbabělí a změkčilí na to, abychom chápali správně.

Křesťanstvo odstranilo křesťanství, aniž by si toho všimlo; následek toho je, že má-li se s tím něco udělat, musíme se znova pokusit křesťanství do křesťanstva zavést.

II. Ten, kdo zve

Ten, kdo zve, je ponížený Ježíš Kristus. On vyslovil slova pozvání. Neříká je z výsosti. Kdyby tomu tak bylo, je křesťanství pohanstvím a Kristus je chápán domýšlivě; také tomu tak není. Kdyby tomu bylo tak, že Ten, který dlí ve slávě, vyslovil: „Pojďte ke mně“ – jako by to bylo tak lehké vběhnout do náruče slávy – jaký pak div, kdyby se seběhlo veliké množství lidí! Ale ti, kteří takto přiběhnou, běží jen jako za vnadidlem a domýšlejí se, že vědí, kdo Kristus byl. Neví to nikdo! – a abychom v něj uvěřili, musíme začít u jeho ponížení.

Ten, kdo zve, kdo vyslovuje slova, tedy ten, jemuž tato slova náleží, zatímco táž slova v ústech jiného jsou historickou nepravdou, je ponížený Ježíš Kristus, nepatrný člověk, narozený z pohrdané panny; jeho otec byl tesař, spřízněný s jinými prostými lidmi nízké třídy, obyčejný člověk, jenž navíc (a to je právě olej v ohni) o sobě řekl, že je Bohem.

Je to ponížený Ježíš Kristus, jenž tato slova vyslovil. Žádné Kristovo slovo, ani jediné nesmíš považovat za své, a nemáš na něm ani nejmenší podíl nebo jakékoli společenství s ním, nestal-li ses s ním v jeho ponížení současný, takže jsi zrovna tak jako jeho současníci musel brát zřetel na jeho napomenutí: blažený je ten, kdo se nade mnou nezhorší! Nemáš právo Kristu jeho slova odejmout a jeho samého tím zapřít, nemáš právo odejmout Kristu jeho slova a fantasticky ho předělat pomocí upovídaných dějin, jež, když o něm mluví, doslova nevědí, o kom to mluví.

Hovoří ponížený Ježíš Kristus; historicky vzato je pravda, že ON ta slova vyslovil, ale jakmile změníme jeho dějinnou skutečnost, není pravda, že tato slova vylovil On.

Tedy nízký, chudý člověk se svými ubohými dvanácti učedníky z nejprostší třídy obyvatelstva, po nějakou dobu sledovaný ze zvědavosti, později jen ve společnosti s hříšníky, celníky, malomocnými a blázny – jednalo se přece o čest, život a jmění, a v každém případě známe trest: vyloučení ze synagogy,[19] jestliže jsme si jím dali pomoci – pojďte ke mně všichni, kteří se namáháte a jste obtíženi břemeny! Ó, můj příteli, i kdybys byl slepý a hluchý, kulhavý a malomocný a tak dále, kdybys, což dosud nikdy nebylo slýcháno nebo viděno, všechnu lidskou bídu soustředil v bídě vlastní a on ti chtěl zázrakem pomoci, přeci by bylo možné (a to je na tom to lidské), že by ses více než všech těchto utrpení bál trestu, který byl určen za to, že by sis jím dal pomoci, trestu, který znamená, že budeš vyvržen z lidské společnosti, pohaněn, ze dne na den posmíván, takže bys možná i přišel o život. Bylo by lidské (a jedná se o něco lidského), kdyby sis pomyslel: pěkně děkuji, pak ať jsem raději nadále hluchý a slepý a tak dále, než aby mi bylo pomoženo takovým způsobem.

„Pojďte ke mně všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi břemeny.“ Ó pojďte, pojďte, zve vás, otvírá svou náruč! Řekne-li to člověk, vyšňořený v hedvábí,[20] příjemným a dobře znějícím hlasem, který dává pěknou ozvěnu v krásné klenbě, člověk v hedvábí, jenž šíří čest a slávu nad tím, kdo ho poslouchá – ó, říká-li to král v purpuru a sametu, v pozadí vánoční stromek, na němž visí všechny nádherné dárky, jež hodlá udílet – pak to má nějaký smysl. Ale ať se na to díváš jakkoli, tolik je jisté, že to není křesťanství, spíše to je pravý opak křesťanství, jak jen možno protichůdný. Uvědom si, kdo zve!

A posuď sám – na to máš totiž právo; naproti tomu však nemají lidé právo podvádět sebe samy, ačkoli to dělají dost často. Člověk, který takto vypadá, jehož společnosti se vyhýbá každý, kdo má v hlavě ještě trochu rozumu, aspoň tu trošku, kterou by mohl ve světě ztratit, člověk – a to je na tom všem to nejpošetilejší ze všeho, takže nevíme, máme-li se smát nebo plakat – ten člověk vysloví slovo, jež bychom rozhodně a bezpodmínečně od něho nečekali (protože kdyby řekl: pojďte ke mně a pomožte mi, nebo mě nechte na pokoji, nebo ušetřete mě, nebo zas hrdě: vámi všemi pohrdám – to by se dalo pochopit) – ale, že ten člověk řekne: pojďte ke mně – rozhodně lákavě nevypadá. A dále: „vy všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi břemeny“! Jako by už takoví lidé neměli v životě dost neštěstí, a nadto se ještě mají vystavovat následkům toho, že se k němu připojí. A nakonec: „dám vám odpočinutí!“ To by tak chybělo – že on jim pomůže! Řekl bych, že i ten nejdobráčtější posměváček, který s ním současně žil, by musel říci: právě tohle neměl nikdy dělat, chtít druhým pomáhat, když se jemu samému takhle vedlo. Je to přece jako by žebrák na policii ohlásil, že byl okraden. Když někdo, kdo nic nemá a nikdy nic neměl, ohlásí, že byl okraden, je v protimluvu, a zrovna tak, když chce pomoci jiným, a přece sám potřebuje pomoc. Řečeno po lidsku – to je bláznivý protimluv, když ten, kdo doslovně nemá, „kde by hlavu složil“, člověk, o němž se po lidsku praví: „ejhle člověk“[21], říká: pojďte ke mně všichni, kteří trpíte, pomohu vám!

Zkus sám sebe, to smíš, máš právo sám sebe vyzkoušet, ale naproti tomu si vlastně nemáš bez vyzkoušení sebe samého dát ostatními namluvit, ba ani sám sobě ne, že jsi křesťan! Vyzkoušej tedy sebe samého, dělej, že s ním žiješ současně! Pravda, On – ach, On! – o sobě řekl, že je Bůh. To ale řekl mnohý šílenec – a jeho současnost usoudila: vysmívá se Bohu.[22] Právě proto byl vyhlášen trest za to, dal-li si jím člověk pomoci, byla to péče o duše společnosti a veřejného mínění, aby se nikdo nedostal na scestí, bylo to z úcty k Bohu, že ho takto pronásledovali. Než se rozhodneš, že si dáš pomoci, musíš myslet na to, že ti budou lidé odporovat, ale i kdybys byl schopen vydržet následky takového rozhodnutí, pomysli, že lidský trest je zde „boží“ trest nad božím posměváčkem – nad tím, kdo zve!

„Pojďte ke mně všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi břemeny!“ Opravdu, není proč spěchat, zastavme se na chvilku a využijme zastávky tak, že přejdeme do jiné ulice. A kdybys byl současníkem a nezašel do jiné ulice, nebo se v křesťanství nestal „jen tak křesťanem“, nadejde veliké zastavení, jež je podmínkou pro vznik víry: zastavíš se na možnosti pohoršení.

Abychom se vyjádřili úplně jasně a přítomně: zastavení platí tomu, kdo zve; ten, kdo zve, se zastaví a neučiní nic, nic se nebude dít docela přímo, naopak; následovat toho, kdo zve, bude něco zhola jiného, protože nemáme právo pouze pozvání přijmout, ale musíme do něho zahrnouti toho, který zve. Krátce, projdu proto jeho životem ve dvou oddílech, mezi sebou rozdílných, i když oba bytostně leží v určení „ponížení“. Pro Boha je vždycky ponížením být člověkem, ať je to třeba císařem nade všemi císaři, a bytostně není ponížen více, stane-li se chudým, prostým člověkem, vysmívaným, a jak Písmo dodává: uplivaným.[23]

II. A. První část jeho života

Mluvme teď o něm docela bez ostychu, zrovna tak, jak o něm mluvili jeho současníci a jak se o současném člověku mluví, o někom, kdo je jako my, na koho se na ulici zběžně podíváme, o němž víme, kde bydlí a ve kterém poschodí, čím je a jak žije, kdo jsou jeho rodiče, jeho rod, jak vypadá, jak se šatí a s kým se stýká; „nic zvláštního na něm není vidět, vypadá jako všichni ostatní“. Mluvíme zkrátka o někom současném, s nímž se toho tolik nenadělá, protože v situaci současnosti s tisíci a tisíci skutečnými lidmi si nevšímáme rozdílu mezi tím, který možná bude připomínán ve všech staletích, a tím, kdo je chlapík právě tak jako on. Mluvme tedy o něm jako současníci mluví o současníku. Vím, co dělám, a věř mi, že naučený, drezírovaný, pohodlný světově historický zvyk, jímž mluvíme o Kristu s úctou, protože jsme se tak z dějin naučili a tolik se o něm říkalo, že byl veliký – věř mi, taková úcta nestojí za nic, je to jen bezmyšlenkovitost, pokrytectví a nadto i posměch Bohu. Je to posměch Bohu, když se vztahujeme s nanicovatou úctou k tomu, v něhož máme buď věřit, nebo se nad ním pohoršit.

Jedná se o poníženého Krista, nízkého člověka, narozeného z pohrdané panny, jehož otec byl tesařem, ale vystupuje též v poměrech, jež na něj musí obzvláště upozorňovat. Malý národ, v němž vystupoval a jenž sám sebe nazýval národem vyvoleným, doufá v očekávaného, jenž zemi i lidu přinese zlatý věk. Ale postava, v níž vystoupil, je od očekávání většiny lidí pochopitelně jak jen možno rozdílná. Naopak zase více odpovídá starým proroctvím,[24] o nichž se předpokládá, že jsou lidu známa. Takto vystoupí; jeden jeho předchůdce na něho upozorní, sám na sebe upozorňuje divy a znameními, o nichž se bude hovořit v celé zemi, takže se stane hrdinou okamžiku tam, kde se nalézá, obklopen nespočetným davem lidí. Vzbudí ohromnou senzaci, oči všech jsou k němu obráceny a všechno, co se může hýbat, i všichni, kdo mohou jen lézt, musí tento div vidět, a všichni si o něm musí udělat úsudek a mínění, takže dodavatelé názorů a soudů musí skoro zvětšit nabídky, protože jeho osoba je tak strhující a protimluvy si tolik odporují. A přece je ten divotvorce jenom nízkým člověkem, který doslovně nemá, „kde by hlavu složil“[25]. – Nezapomínejme, že znamení a div má v situaci současnosti, co se týče odpuzování a přitahování, zcela jinou elastičnost než vlažnost, na niž to farář obyčejně ohřeje, menší vlažnost, jedná-li se o znamení a div, který se stal před osmnácti sty lety. Znamení a div v současné situaci je něco strašně dotěrného, něco, jež tě nanejvýš nepříjemným způsobem téměř přinutí, aby sis o tom udělal názor, něco, co nás, nechceme-li tomu uvěřit, svou současností nanejvýš rozhořčí, protože nám to komplikuje život, zvláště jsme-li rozumní, vyspělejší a vychovaní. Co se týče současnosti: vypadá to úplně jinak, má-li se uznat, že opravdu dělá znamení a divy, máme-li ho na odstup, a když zakončení jeho života napomáhá představám, takže si můžeme lehce namluvit, že tomu věříme.

Tedy zástup je jím stržen, následuje ho s jásotem, vidí znamení a divy, ty, jež dělá, i ty, jež nedělá, raduje se v naději na příchod zlatých časů, až se stane králem. Ale zástup si zřídka kdy uvědomuje vlastní soud, že dnes soudí tak a zítra jinak. Chytrý a rozumný člověk se jen tak nezúčastní. Podívejme se teď, jak musí soudit chytrý a rozumný, jakmile zmizí první dojem překvapení a údivu.

Chytrý a rozumný by musel říci: Mohu uznat, že tento člověk je to, za co se vydává, totiž něco neobyčejného, ale nemohu považovat za nic jiného než za přehnanost, že by měl být Bohem, a to mu rád připočtu k dobru a odpustím, kdybych ho měl skutečně považovat za něco kromobyčejného. Nebudu ho chytat za slova, připustím-li, že mám o zázracích pochybnosti, a v žádném případě se nechci vyslovovat o tom, že koná zázraky. Není to tedy nevysvětlitelná hádanka, že tento muž může být tak pošetilý, omezený a zcela bez znalostí lidí, tak slabý nebo zas tak dobrácky domýšlivý, nebo – jak bychom řekli – že se takto chová a skoro svá dobrodiní lidem vnucuje! Namísto aby od sebe lidi hrdě a panovačně udržoval ve vzdálenosti nejhlubší podřízenosti, přijímal jejich adoraci a přitom se zřídka kdy ukazoval na veřejnosti – namísto toho je přístupný všem, lépe řečeno k nim sám jde, se všemi se stýká, skoro jako by jeho neobyčejnost záležela v tom, že slouží všem,[26] nebo jako kdyby jeho neobyčejnost spočívala v tom, co říká sám o sobě se starostí, zda z něj budou mít lidé užitek – zkrátka, jako by jeho neobyčejnost spočívala v tom, že je ze všech nejvíce ustaraný. Pro mne je na tom všem nevysvětlitelné, co vlastně chce, jaký je jeho úmysl, o co se snaží, čeho chce dosáhnout a co to má znamenat. On, který mnohou jednotlivou výpovědí – a to mu nemohu upřít – prozrazuje tak hluboký pohled do člověkova srdce, on přece jistě musel vědět, co mu já jen polovičatě z vlastní chytrosti mohu předem říci, že se tím způsobem ve světě nikam nedostane, pokud bude pohrdat chytrostí a bude se poctivě snažit stát se bláznem; nebo se možná s poctivostí dostaneme tak daleko, že raději budeme chtít být zabiti – ale chceme-li dosáhnout právě toho, jistě jsme se zbláznili. Jak řečeno, jakožto znalec lidí musí určitě vědět, že musí lidi podvést a udělat to tak, aby podvod vypadal jako největší dobrodiní, jež činíme pro celé lidstvo. Pak sklidíme všechny přednosti, i tu, jíž užijeme jako nejdražší, být současníky jmenován za dobrodince lidstva; až pak budeme v hrobě, může nám být jedno, co si o nás pozdější svět myslí. Ale vydat se tak, jak to dělal On, ani v nejmenším o sebe nedbat a na lidech skoro loudit, aby tato dobrodiní přijali – ne, nikdy mě nemůže napadnout, abych se k takovému člověku přidal. Ovšem, ani nezve mne, neboť on zve jen ty, „kdo se namáhají a jsou obtíženi“.

Nebo: „Jeho život je zcela prostě fantazírování, a to je ještě ten nejmírnější výraz, jakého se o něm dá užít. Soudíme-li tak, jsme ještě k tomu dost velcí dobráci, protože zapomínáme na čiré šílenství, že se vydává za Boha. To je fantazírování. Na tohle se dá žít nejvýš několik let v mládí. Ale jemu je už přes třicet let a nadto není doslova ničím. Pak určitě za krátkou dobu přijde o všechnu úctu a věhlas mezi lidem, a to je to jediné, o čem se dá říci, že dosud získal. Chce-li si člověk u lidu dlouhodobě zachovat respekt – a rád vyznám, že to je ta nejnejistější věc ze všeho – musí se chovat jinak. Nebude to trvat mnoho měsíců, než se zástup unaví nad člověkem, který se takto nabízí do služby. Bude s ním nakládat jako se ztracenou osobou, jako s nějakým ,mauvais sujet‘,[27] který může být rád, když nakonec skončí ve světovém zákoutí, v zapomnění světem, a sám také zapomene, jestli zůstane na místě a nerozvine svou dřívější činnost, aby měl dost fantazie na to, že bude zabit, což se nevyhnutelně stane, zůstane-li na místě. Co udělal pro svou budoucnost? Nic. Podívejme se jen na tuto obyčejnou okolnost: jak stráví svůj čas, až zestárne, čím vyplní dlouhé zimní večery, vždyť ani neumí hrát karty. Má-li u lidí jen trochu přízně – a to je vpravdě ze všeho prchavého to nejprchavější, může se z ní jako na obrátku stát ohromná lidská nepřízeň. Připojit se k němu? – ne, mockrát děkuji, bohudíky se ze mě ještě nestal blázen.“

Nebo: „Vyhrazuji si lidské právo a zdravý lidský rozum, nedám se strhnout jeho tvrzením, že je Bohem; ale pak vlastně není pochyby o tom, že ten člověk byl něco mimořádného. Spíše bychom se mohli skoro roztrpčit na prozřetelnost, že svěřila takovému člověku to, co mu svěřila, právě takovému, jenž dělá opak toho, co sám říká: že se nemají házet perly před svině,[28] protože to skončí tím, že se obrátí a rozdupou je. To se dá od sviní vždycky čekat, ale naopak by se nemělo čekat, že ten, kdo na to upozorňuje, udělá pravý opak toho, co se dělat nemá. Ach, kdybychom mu mohli šikovným způsobem odejmout jeho moudrost – onu nanejvýš zvláštní myšlenku, které si podle všeho cení nade vše, že je Bohem, mu rád ponechám jako jeho vlastní – proto se nemusím stát jeho žákem. Kdybychom se k němu mohli v noci připlížit[29] a vylákat ji pryč, abychom ho tak zredigovali, k tomu bych se propůjčil, a to docela jinak. K překvapení celého světa z toho dostanu něco úplně jiného, to mohu slíbit, protože jsem už nahlédl, že v tom, co říká, je něco velice hlubokého, neštěstí je jen v tom, že je, kým je. Ale kdo ví, možná se to nakonec dá provést tak, že mu to odloudíme, možná, že se ukáže jako dobrák a dost hloupý na to, aby všechno pověděl docela otevřeně. Nemožné to není, mně připadá, že s moudrostí, kterou očividně má a která je mu svěřena, mu také bylo svěřeno i šílenství – takový protiklad vykazuje jeho jsoucnost. Ale přidat se k němu, stát se jeho učedníkem – ne, to by znamenalo, že udělám blázna sám ze sebe.“

Nebo: „Kdyby to bylo dobro a pravda, co tento člověk chce – a to nechávám nerozhodnuto, pak je přinejmenším k užitku, aby zvláště mladíci a nezkušená mládež kvůli vážnosti života co nejdříve pochopili, jak tento člověk i pro největší zaslepence zpřístupňuje, že tento vysoký cíl, život pro dobro a pravdu, v sobě obnáší notnou dávku i něčeho směšného. Dokazuje, jak dobře se naši dnešní básníci vyjádřili, když vždycky nechali dobro a pravdu reprezentovat nějakou podivínskou osobou nebo někým, kdo se dá pro nic za nic získat. Tolik se namáhat, jak to dělá on, všeho se vzdát, jen ne námahy a potíží, být připraven ke službě každým okamžikem dne, ochotnější než nejuspěchanější praktický lékař – a proč? Snad proto, že mu to dává denní chléb? Naprosto ne, nikdy ho, pokud se dá soudit, ani nenapadlo, že by za to něco chtěl. Je to proto, že si tím vydělává peníze? Ne, ani čtyři šilinky! Vždyť ani čtyři šilinky nemá, a kdyby je měl, jistě by je hned rozdal. Dělá to snad proto, aby získal úctu a věhlas ve státě? Právě naopak, jemu se všechna světská sláva protiví. On, jenž pohrdá vším světským uznáním a vyvinuje umění života z ničeho, On (a to také něco znamená) je vůči tomu, kdo se rozhodl pro život v příjemném ,far niente‘, tím, kdo se více namáhá než jakýkoli státní zřízenec, jehož čest stát odměňuje uznáním, namáhá se víc než jakýkoli obchodník, jenž si vydělá peněz jako smetí. Proč se tak namáhá? Nebo (a k čemu tato otázka po něčem, na co se nemůžeme tázat!) se tolik namáhá, aby dosáhl takového štěstí, že bude až k smíchu, na posměch a podobně? – to je mimořádně zvláštní potěšení. Že se někdo protlačí zástupem, aby se dostal tam, kde se rozdávají peníze, pocta a čest, to se dá pochopit, ale protlačit se dopředu, aby byl zbit – jak vznešené, jak křesťanské – jak hloupé.“

Nebo: „O tomto člověku je slyšet tak mnoho přehnaných úsudků od lidí, kteří ničemu nerozumějí, ale zbožňují ho, a tolik přísných soudů od těch, kteří ho možná nechápou, ale mne nebude nikdo právem obviňovat z přehnaného úsudku; zachovám si úplný chlad a klid a navíc si uvědomuji, že se k němu vztahuji co nejpříznivěji a nejpřiměřeněji. Dokonce přiznávám (jen do určitého stupně), že i rozum je tímto člověkem imponován. Co se o něm dá soudit? Soud dopadne tak, že o něm za prvé nemám žádné mínění. Nepoukazuji na to, co o sobě říká, že je Bohem, protože o takové věci rozhodně nikdy nemohu rozhodovat; ne, jedná se o to, jakým byl člověkem. Teprve konec jeho života bude moci určit, byl-li někým mimořádným, nebo byl podveden svou představivostí a použil příliš velké měřítko, a to nejen pro sebe, ale i pro samotné lidské bytí. S nejlepší vůlí pro něho nemohu víc udělat; kdyby byl mým jediným přítelem, mé vlastní dítě, nemohl bych soudit opatrněji nebo jinak. Z toho ovšem pravděpodobně vyplývá, že z dobrých důvodů o něm nemohu mít nějaké mínění, neboť abych mohl, musím se nejdříve podívat na výsledek jeho života až do konce, to znamená, že musí být mrtev. Pak si o něm budu moci – ale jen možná – udělat úsudek. I za těchto všech předpokladů to bude úsudek jen v nevlastním smyslu, protože on už není. Rozumí se samo sebou, že se už k němu nebudu moci přidat, protože už není. Autorita, s níž prý učil,[30] nemůže pro mne mít žádný rozhodující význam, ale přece se dá lehce vidět, že se pohybuje v kruhu, takže se dovolává toho, co má dokázat, a co se zase dá dokázat jen výsledkem, pokud to nesouvisí s jeho fixní ideou, že je Bohem. Kdyby měl autoritu proto, že je Bohem, pak odpovím: ano – kdyby. Tolik však musím připustit, že kdybych žil v pozdějším pokolení, a kdyby výsledek jeho života, důsledky v dějinách projevily, že byl někým nadobyčejným – pak bych nebyl dalek toho, abych se stal jeho žákem.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nácvik křesťanství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.