Søren Aabye Kierkegaard

NEMOC K SMRTI

KŘESŤANSKÁ PSYCHOLOGICKÁ ÚVAHA

KE VZDĚLÁNÍ A PROBUZENÍ

(Napsáno pod pseudonymem Anticlimacus,

S. Kierkegaard je uváděn jako vydavatel.)

Nakladatelství Michal Legelli

2018

Søren Aabye Kierkegaard

Nemoc k smrti

Z dánského originálu

Sygdommen til Døden in:

Søren Kierkegaards Samlede Vaerker,

Kodaň 1920-1936, vol. I.-XV.
přeložila, doslov a poznámky napsala
©Marie Mikulová-Thulstrupová

Knihu vydalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 9. publikaci

elektronické vydání první

120 stran

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, korektury,

sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2018

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-907288-6-8 (epub)

ISBN 978-80-907288-7-5 (azw3)

NEMOC K SMRTI

Pane, dej nám slabý zrak

pro všechen bezvýznamný brak

a oči jako střely

by Tvoji pravdu zřely.

PŘEDMLUVA

Mnohým se forma této úvahy možná bude zdát podivná; bude jim připadat příliš přísná na to, aby mohla být vzdělavatelná, a příliš vzdělavatelná, než aby mohla být přísně vědecká. O posledním nemám žádné mínění. Co se však prvního týče, není tomu tak; kdyby opravdu byla příliš přísná na to, aby mohla být vzdělavatelná, byla by to podle mého soudu chyba. Jedno je, nemůže-li být vzdělavatelná pro každého, protože ne každý má předpoklady k tomu, aby ji mohl sledovat; jiná věc je, má-li vzdělavatelný ráz. Křesťansky vzato má všechno, ano všechno sloužit ke vzdělání. Věda, jež k osobnímu vzdělávání nevede, se tak stává nekřesťanskou. Vše křesťanské musí být formováno jako lékařova slova u lože nemocného; i kdyby tomu rozuměl zase jen lékař, nesmí se zapomenout, že se hovoří u lože nemocného. Právě tento poměr křesťanství k životu (jež je protikladem vědeckého oddálení od života), čili tato etická stránka křesťanství, je jeho vzdělavatelnost. Jeho způsob podání, třeba sebepřísnější, je zcela odlišný, kvalitativně odlišný od toho druhu vědy, jenž je lhostejný a jehož povýšený heroismus, křesťansky vzato, je od heroismu tak daleko, že se pro křesťanství stává jen jakýmsi druhem nelidské zvědavosti. Křesťanský heroismus však je – a vídá se opravdu hodně zřídka – odvaha být zcela sám sebou, jednotlivým člověkem, tím určitým jednotlivým člověkem, stojícím sám přímo před Bohem, sám v tomto nesmírném vypětí a ohromné odpovědnosti. Křesťanským heroismem není, dáme-li se ošálit pojmem „člověk“, nebo hrajeme-li hru na obdivování se světovými dějinami. Všechno křesťanské poznání, ať má jakkoli přísnou formu, se musí o něco starat; toto starání je právě jeho vzdělavatelnost. Starání se je vztah k životu, ke skutečnosti osobnosti, a křesťansky vzato to znamená vážnost. Vznešenost lhostejného vědění je z křesťanského hlediska na míle od vážnosti; křesťansky vzato je to jen vtip a domýšlivost. Ale vážnost je to, co vzdělává.

Tento spisek je na jedné straně sepsán tak, jak by jej mohl napsat i nějaký seminarista, ale na druhé straně by jej zas třeba nemohl napsat ani nějaký profesor.

Že toto pojednání vypadá tak, jak vypadá, je rozhodně dobře promyšleno, a jsem si jist, že také psychologicky správně. Existuje ovšem vznešenější styl, tak vznešený, že se tím stává pramálo výstižný, a protože jsme na něj příliš zvyklí, neřekne celkem nic.

A už jen jednu poznámku, možná zbytečnou, ale dovolím si ji přece: jednou provždy upozorňuji na to, že zoufalství se v celém tomto spisku chápe jako nemoc a nikoli jako lék. Takto dialektické je totiž zoufalství. Sama smrt je v křesťanské terminologii výrazem největší duchovní bídy, ale uzdravení zase spočívá v umírání, odumírání.

Roku 1848.

PŘÍSTUP

„Nemoc ta není k smrti“ (Jan, 11, 4). A přece Lazar umřel. Když učedníci neporozuměli slovům, jež Kristus nato připojil: „Lazar, přítel náš, spí, ale jdu, abych jej ze sna probudil“ (Jan, 11, 11), řekl jim přímo: „Lazar umřel“ (Jan, 11, 14). Lazar tedy umřel, a přece jeho nemoc nebyla k smrti – byl mrtev, a přece ta nemoc k smrti není. My ovšem víme, že Kristus odkazoval k zázraku, jenž měl současníkům – pokud uvěří – ukázat slávu Boží (Jan, 11, 40), k zázraku, jímž vzkřísil Lazara z mrtvých, takže ta nemoc nejen k smrti nebyla, ale stala se podle předpovědi Kristovy „pro slávu Boží, aby oslaven byl Syn Boží skrze ni“ (Jan, 11, 4). Ale i kdyby byl Kristus Lazara nevzkřísil, neplatí snad i tak, že tato nemoc, samotná smrt, k smrti není? V okamžiku, kdy Kristus přistupuje k hrobu a silným hlasem zvolá: „Lazare, pojď ven!“ (Jan, 11, 43), je už jisto, že tato nemoc není smrtelná; ale i kdyby to nebyl řekl a jenom přistoupil k hrobu, on, jenž jest „vzkříšení i život“ (Jan, 11, 25) – neznamená již tento fakt, že tato nemoc k smrti není? Neznamená již sama Kristova přítomnost, že tato nemoc k smrti není? A co je Lazarovi platné vstávat z mrtvých, když zas musí jednou všecko smrtí skončit? – co by to bylo Lazarovi platné, kdyby neexistoval On, On, jenž jest vzkříšení i život pro každého, kdo v něj uvěří? Ne tedy proto, že Lazar byl vzkříšen z mrtvých, ne proto smíme tvrdit, že tato nemoc k smrti není, ale protože tu je On, proto není k smrti. Neboť po lidsku řečeno je smrt poslední věcí všeho, a lidsky vzato máme naději jen tak dlouho, pokud tu je život. Ale chápáno křesťansky není smrt poslední věcí vůbec, i ona je pouze nepatrnou událostí v tom, co je vše, co je život věčný. Z křesťanského hlediska je ve smrti nekonečně více naděje, než jí je, po lidsku řečeno, nejen v životě samém, nýbrž i v životě naprosto zdravém a plném síly.

Křesťansky vzato není tedy ani smrt „nemocí k smrti“, tím méně pak všechno pozemské a časné utrpení, bída, nemoc, zbídačení, nouze, protivenství, soužení, duševní trápení, žal a rozhořčení. I kdyby tato utrpení byla tak těžká a bolestná, že bychom my lidé či trpící člověk tvrdili: tohle je horší než smrt! – nic z toho, co se dá přirovnat k nemoci, pokud to není nemoc sama, nic z toho z křesťanského hlediska nemoc k smrti není.

Takto vznešeně učí křesťanství křesťana soudit o věcech pozemských i světských včetně smrti. Křesťan by skoro mohl zpychnout z takové hrdé povznešenosti nade vším, čemu člověk jinak říká neštěstí, a co se jinak nazývá největším zlem. Na druhé straně však zase křesťanství objevilo bídu takovou, o níž člověk sám o sobě nic neví, a tato bída je nemoc k smrti. Co přirozený člověk považuje za něco strašlivého, když už vyjmenoval všechny hrozné věci a nic horšího jej už nenapadá, to je pro křesťana jako žert. Takový je poměr mezi přirozeným člověkem a křesťanem: je jako poměr mezi dítětem a mužem, neboť čeho se bojí dítě, s tím vůbec nepočítá muž. Děcko nezná věci nejhroznější, ale zná je muž a děsí se jich. Nedokonalost dítěte spočívá předně v neznalosti věcí nejstrašlivějších, a následkem toho se bojí věcí, jež tak strašné nejsou. Tak to je také s přirozeným člověkem; nezná věci opravdu hrozné, ale proto strachu neunikne, bojí se věcí, jež nijak hrozné nejsou. Je to jako v pohanově poměru k Bohu: pravého Boha nezná, ale to mu nevadí, místo toho uctívá jako Boha modlu.

Jenom křesťan ví, co nemoc k smrti znamená. Jakožto křesťan má odvahu, kterou přirozený člověk nezná; nabyl této odvahy tím, že se naučil znát bázeň před věcí ještě strašlivější. Takto se člověku dostane odvahy vždycky; bojíme-li se většího nebezpečí, budeme mít vždycky dost odvahy čelit menšímu; hrozíme-li se nekonečně jednoho nebezpečí, pak jako by ostatní vůbec nebyla. A ta hrozná věc, kterou se křesťan naučil znát, je právě „nemoc k smrti“.

DÍL I.

Nemoc k smrti je zoufalství

OBSAH:

A. Zoufalství je nemoc k smrti

Možnost a skutečnost zoufalství.

Zoufalství je „nemoc k smrti“.

B. Všeobecnost této nemoci (zoufalství)

C. Formy této nemoci (zoufalství)

A. Zoufalství, při němž pomineme otázku, zda je uvědomělé či nikoli, a všimneme si pouze momentů syntézy

a) Zoufalství určené jako konečno – nekonečno

1. Zoufalství nekonečna je nemít konečno

2. Zoufalství konečna je nemít nekonečno

b) Zoufalství pod určením možnost – nutnost

1. Zoufalství možnosti je nemít nutnost

2. Zoufalství nutnosti je nemít možnost

B. Zoufalství jakožto vědomí

a) Zoufalství, jež neví, že si zoufá, čili zoufalá nevědomost o tom, máme-li já, věčné já

b) Zoufalství, jež si sebe uvědomuje jako zoufalství, a jež si tedy uvědomuje, že je já, v němž je něco věčného, a jež si zoufá, buď aby samo sebou nebylo, či aby se samo sebou stalo

1. Zoufat si, protože nechceme být sami sebou, zoufalství slabosti

a) Zoufalství nad pozemskostí či nad něčím pozemským

2. Zoufalství kvůli věčnosti nebo nad sebou samým

a) Zoufalství, jež znamená zoufale chtít být sám sebou – vzdor

A. Zoufalství je nemoc k smrti

Zoufalství je nemoc v duchu, v lidském já, a může být trojí: zoufalství, kdy si neuvědomujeme vlastní já (nevlastní zoufalství); zoufalství, kdy nechceme být sami sebou, a zoufalství, kdy chceme být sami sebou.

Člověk je duch. Co je však duch? Duch je „já“. Ale co je „já“? Já je poměr, jenž má poměr k sobě samému, čili stojí v poměru, že poměr má poměr k sobě samému. Já není poměrem samým, ale tím, že poměr má poměr k sobě samému. Člověk je syntéza nekonečna a konečna, časnosti a věčnosti, svobody a nutnosti, zkrátka syntéza. Syntéza je poměr mezi dvěma. Avšak takto ještě člověk žádným já není.

V poměru mezi dvěma je poměr sám jakožto negativní jednotka něčím třetím, a obě strany mají poměr k poměru, a v poměru samém opět k poměru. Takto je v definici duše poměr mezi duší a tělem poměrem. Je-li však poměr v poměru k sobě samému, pak je tento poměr něco třetího a pozitivního, a to je člověkovo já.

Poměr, jenž má poměr k sobě samému, toto já, je dáno buď sebou samým, nebo je dáno něčím jiným.

Je-li poměr, jenž má poměr k sobě samému, určen něčím jiným, je pak zřejmě něčím třetím, ale tento poměr, toto třetí, je zase poměrem a je v poměru k tomu, co celý poměr určuje.

Takovýto derivovaný a daný poměr je člověkovo já; je to poměr, jenž má poměr k sobě samému, a tím, že má poměr k sobě samému, se dostává do poměru k jiným. Na základě toho mohou být dvě formy vlastního zoufalství. Je-li člověkovo já dáno jím samým, přichází v úvahu jen jedna forma – nechtít být sebou samým, chtít se sama sebe zbavit; pak by se však nedalo mluvit o zoufalém chtění být sám sebou. Tato formule je totiž výrazem závislosti celého poměru (já), je výrazem toho, že člověkovo já vlastní silou nedokáže či nemůže být v rovnováze a klidu, a že se to stane jen tím, když v poměru k sobě samému vstoupí do poměru k tomu, co celý poměr určilo. Tato druhá forma zoufalství (chtít se zoufale stát sám sebou) rozhodně není pouze zvláštním druhem zoufalství, naopak se veškerá zoufalost k ní dá nakonec redukovat a v ní soustředit. Je-li si zoufalý člověk podle vlastního soudu zoufalství vědom, nemluví-li o něm nesmyslně jako o něčem, co se mu přihodilo (asi tak jako když si člověk, trpící závratí, následkem nervózního klamu stěžuje na tlak v hlavě či na pocit, že na něj něco padá atd., zatímco tíže a tlak nepřicházejí z vnějšku, nýbrž jsou jen zpětnou reflexí něčeho vnitřního) – a pak se vší mocí a jedině vlastní silou snaží zoufalství odstranit; pak je ale stále ještě zoufalý a domnělým snažením se dostává ještě hlouběji do zoufalství ještě hlubšího. Nepoměr zoufalství není obyčejný nepoměr, je to nepoměr poměru, jenž stojí v poměru k sobě samému a jenž je dán něčím jiným, takže nepoměr v onom daném poměru se zároveň musí nekonečně reflektovat v poměru k moci, jež jej určila.

Toto je formule, popisující stav člověkova já, když je zcela prosto zoufalství. Má-li já poměr k sobě samému a chce-li být samo sebou, spočívá průhledně v moci, jež je určila.

Možnost a skutečnost zoufalství.

Je zoufalství přednost či nedostatek? Čistě dialekticky je obojí. Chceme-li tvrdit, že zoufalství je abstraktní pojem, přičemž nemáme na mysli žádného zoufalého, pak je jistě ohromná přednost. Možnost takovéto nemoci je člověkova přednost před zvířetem, a tato přednost znamená víc než vzpřímená chůze, neboť ukazuje na nekonečné vzepjetí a vyvýšenost, že je duch. Možnost této nemoci je člověkova přednost před zvířetem, a vědomí o ní je člověkova přednost před člověkem přirozeným. Uzdravení z této nemoci je křesťanova blaženost.

Moci si zoufat je tedy nekonečná přednost – a přece je zoufalství nejen největším neštěstím a bídou, nýbrž i zatracením. Takový nebývá poměr mezi možností a skutečností; je-li výhodou možnost být tím a tím, je ještě větší výhodou opravdu se tím stát, to jest, bytí je v poměru k možnosti bytí vzestupem. Při zoufalství je však bytí vzhledem k možnosti bytí pádem; jak nekonečná je přednost možnosti, tak hluboký je pád. V zoufalství je tedy vzestupem zoufalý nebýt. A přece je i toto určení dvojaké. Nezoufat si není totéž co nekulhat, nebýt slepý apod. Neznamená-li nezoufat si nic více a nic méně než to, že zoufalí nejsme, potom zrovna zoufalí jsme. Nebýt zoufalý musí znamenat zmařenou možnost zoufalým se stát. Je-li pravda, že si někdo nezoufá, musí každým okamžikem možnost ničit. Takový poměr mezi možností a skutečností nebývá. I když myslitelé[1] tvrdí, že skutečnost je anulovaná možnost, není to tak docela pravda; je totiž možností naplněnou, činnou. Zde však je skutečnost (nebýt zoufalý), jež je proto i popřením, možností bezmocnou a zmařenou; jinak je skutečnost v poměru k možnosti jejím potvrzením, zde však jejím popřením.

Zoufalství je nepoměr v poměru syntézy, jenž má poměr sám k sobě. Syntéza sama však nepoměrem není, ta je jen možností, čili v syntéze spočívá možnost nepoměru. Kdyby nepoměrem byla syntéza sama, pak by zoufalství vůbec neexistovalo, pak by totiž bylo něčím pro člověka zcela přirozeným, nebylo by už zoufalstvím. Bylo by něčím, co se člověku může přihodit, čím trpí jako nějakou uhnanou nemocí, nebo jako smrtí, jež je údělem všech. Ne, zoufalství spočívá v člověku samém. Kdyby však nebyl syntézou, nemohl by zoufat, a kdyby syntéza nebyla na začátku z Boží ruky taková, jaká má být, zoufat by také nemohl.

Odkud tedy zoufalství? Z poměru, v němž má syntéza poměr sama k sobě, jelikož Bůh, jenž učinil člověka poměrem, ho jaksi pouští z ruky; to znamená, že poměr se dostává do poměru k sobě samému. A v tom, že poměr je duch, je já, spočívá odpovědnost, jež se každým okamžikem a stále vztahuje k zoufalství, ať už zoufalec sebevynalézavěji klame sebe i jiné tím, že svůj stav nazývá neštěstím a vydává jej za něco jiného, tak jako to ve shora uvedeném případě dělal se závratí. S ní má ostatně zoufalství mnoho společného. Je tu však kvalitativní rozdíl, i když je závrať z psychologického hlediska totéž co zoufalství pod určením ducha, a třebaže závrať překypuje analogiemi se zoufalstvím.

Nastal-li tedy nepoměr čili zoufalství, vyplývá z toho, že také bude nadále trvat? Nevyplývá; zůstává-li nepoměr, není to důsledkem nepoměru samého, nýbrž poměru, jenž má poměr sám k sobě. Vyjde-li nepoměr najevo a trvá-li, musíme se každým okamžikem obracet k poměru. Říká se, že člověk si užene nemoc, například z neopatrnosti. Nemoc se objeví a od toho okamžiku se projevuje a je skutečností, jejíž původ se víc a více ze zřetele ztrácí. Bylo by kruté a nelidské, kdybychom stále říkali: v této chvíli si ty, nemocný, nemoc uháníš – kdybychom chtěli každým okamžikem proměňovat skutečnost nemoci v její možnost. Pravda, nemoc si uhnal, ale to se mu stalo jen jednou, trvání nemoci je prostý následek toho, že ji jednou dostal, její vývoj pro něj není v každém okamžiku její příčinou. Uhnal si ji, ale nedá se říci, že si ji uhání. Se zoufalstvím je tomu jinak; každý skutečný okamžik zoufalosti se musí vztahovat k možnosti, takže si člověk uhání zoufalství každým okamžikem, kdy si zoufá. Je tu napořád současnost, nic se tu v poměru ke skutečnosti nedá absolvovat jako minulost. V každém skutečném okamžiku zoufalství má zoufalý před sebou v možnosti zpřítomněno vše, co bylo předtím. Je to tak proto, že zoufalství je určení ducha a má poměr k tomu, co je v člověku věčného. Tohoto věčného se člověk nikdy nezbaví, ani na věky věků ne; nemůže to jednou provždy od sebe odhodit – nic není nemožnějšího! V okamžicích, kdy jakoby věčno neměl, kdy je odhodil či odhazuje, se mu zas vrací a v každém okamžiku zoufalosti je znova dostává. Vždyť zoufalství není důsledkem nepoměru, nýbrž poměru, jenž má poměr sám k sobě. Poměru k sobě samému se žádný člověk nezbaví, ani se nezbaví svého já, což je ostatně totéž, neboť já je poměr k sobě samému.

Zoufalství je „nemoc k smrti“.

Pojem „nemoc k smrti“ se musí chápat zvláštním způsobem. Přímo znamená nemoc, jejíž konec a následek je smrt. Takto se smrtelná nemoc ztotožňuje s nemocí k smrti. V tomto smyslu se o zoufalství jako o nemoci k smrti mluvit nedá. Křesťansky vzato je však smrt průchodem k životu. Pak ovšem, chápáno křesťansky, žádná pozemská ani tělesná nemoc nemocí k smrti není. I když je v nemoci smrt to poslední, sama smrt to poslední není. Má-li se v přísnějším slova smyslu mluvit o nemoci k smrti,[2] musí to být taková nemoc, jež smrtí končí, v níž smrt znamená konec. A toto je právě zoufalství.

Avšak v jiném smyslu je zoufalství nemocí k smrti ještě výrazněji. Vůbec tomu totiž není tak, že by se na ni v přímém slova smyslu umíralo, že by snad končila smrtí tělesnou. Trýzní v zoufalství naopak je, že se umřít nemůže. Podobá se tak spíše stavu člověka na smrt nemocného, jenž se smrtí zápasí a nemůže umřít. Nemoc k smrti je tedy totéž co nemoci umřít, ale ne tak, jako by ještě zbývala naděje na život; beznaděj spočívá v tom, že chybí i ta poslední naděje, smrt. Hrozí-li jako největší nebezpečí smrt, doufáme v život; když ale poznáme horší nebezpečí, doufáme ve smrt. Když však je nebezpečí tak veliké, že se i smrt stane nadějí, pak je zoufalství beznadějí, že se ani umřít nemůže.

V tomto posledním významu je zoufalství nemocí k smrti, trýznivým rozpolcením, nemocí v já, na niž se věčně umírá, umírá a přece se umřít nemůže, umřít smrtí. Umřít přece znamená, že už je po všem, ale umírat smrtí znamená smrt zažít; dá-li se zažít po jeden jediný okamžik, zažili jsme ji na věky věků. Kdyby měl člověk na zoufalství umřít tak, jako se umírá na nemoc, muselo by i to, co je v něm věčného, moci zemřít zrovna tak, jako tělo umírá na nemoc. To je však nemožné – umírání na zoufalství se stále proměňuje v život. Zoufalec prostě umřít nemůže; jako dýka není s to zabít myšlenky, tak není zoufalství s to pohltit věčnost, lidské já, ležící v samém základě zoufalství, „jehož červ neumírá a oheň nezhasíná“.[3] Zoufalství je takové sebeužírání, ale užírání bezmocné, jež svého cíle nedosáhne. Chce samo sebe zničit, ale nemůže, a tato bezmocnost je nová forma sebeužírání, v níž zoufalost opět nedosáhne toho, co chce, totiž aby se užrala docela; to jest potenzace či zákon potenzace. Toto je vzněcující moment zoufalství, nervový záchvat, postupující stále dovnitř, hloub a hloub v bezmocném sebeničení. Zoufalého rozhodně nemůže potěšit, že ho zoufalství nedokáže zničit, taková útěcha je právě naopak jeho trýzní, vždyť udržuje bolest živou a živou v bolesti. Právě nad tím si nezoufal jen jednou, ale zoufá pořád, že nedokáže pozřít sebe samého, že se nemůže sebe samého zbavit, že se nedovede anulovat. Toto je umocněná formule zoufalství, stoupající horečka v nemoci lidského já.

Zoufalec si zoufá nad něčím. Tak to aspoň na okamžik vypadá, ale jen na okamžik, neboť v téže chvíli se ukáže opravdové zoufalství v celé své pravdivosti. Tím, že si nad něčím zoufá, zoufá vlastně nad sebou samým a chce se sebe samého zbavit. Když se například nestane Césarem člověk panovačný, jehož heslo je „buď César, nebo nic“,[4] začne si nad tím zoufat. Znamená to však něco jiného, totiž nestal-li se Césarem, nevydrží už být sám sebou. Nezoufá si tedy nad tím, že se nestal Césarem, ale nad sebou, že se jím nestal. Kdyby se jeho já stalo Césarem, ohromně by ho to těšilo, ale v jiném smyslu by zůstal zrovna tak zoufalý. Nyní je mu jeho já naprosto nesnesitelné. V hlubším smyslu mu není nesnesitelná skutečnost, že se Césarem nestal; nesnesitelné mu je jeho já, jež se jím nestalo – a ještě lépe řečeno, je mu nesnesitelné, že se nemůže zbavit sebe sama. Kdyby se byl Césarem opravdu stal, byl by se zoufale sebe sama zbavil; Césarem se však nestal a nemůže se v zoufalosti zbavit sebe samého. V podstatě je stejně zoufalý, neboť nemá své já, není sám sebou. Kdyby se Césarem stal, byl by se tím stejně sám sebou nestal, naopak by o já přišel; že se jím však nestal, zoufá si nad tím, že se nemůže zbavit sebe samého. Je proto povrchní (a kdo tak jedná, zřejmě žádného zoufalce nikdy neviděl, ani sám sebe) zoufalému jako za trest říkat, že užírá sám sebe. Vždyť právě proto si zoufá a ke své lítosti nedokáže zhola nic; v zoufalosti se mu zapálilo cosi, co nedovede hořet ani shořet, jeho já.

Zoufalství nad něčím tedy ještě vlastní zoufalství není. Je to jen začátek; je to jako když lékaři o nemoci říkají, že se ještě neprojevila. Pak přijde zoufalství zřejmé, zoufalost nad sebou samým. Děvče si zoufá z lásky, zoufá nad ztrátou milovaného, buď že zemřel, nebo že jí je nevěrný. To však není žádné vyslovené zoufalství, ale zoufání nad sebou. Trápí ji její já, jehož by šťastným způsobem pozbyla v případě, že by se mohla stát jeho milou. Má-li být bez něho, je toto já pro ni utrpením; její já, jež bylo jejím bohatstvím, ostatně v jiném smyslu slova zrovna tak zoufalým, na ni teď zeje strašnou prázdnotou; „on“ je mrtev či se jí zhnusil, protože jí připomíná, že ji oklamal. Zkus říci takovému děvčeti: užíráš sama sebe! – a hned ti odpoví: ach ne, to je právě to hrozné, že to není možné.

Zoufat si nad sebou tak, že se tím chceme zbavit sebe samých, je formule pro všechno zoufalství. Proto se ona druhá forma zoufalství, abychom se stali sami sebou, dá převést na formu první, jež znamená v zoufalství se nechtít sami sebou stát; tak jsme také v předcházejícím převedli formu zoufalství, v níž nechceme být sami sebou, na formu, jež znamená, že chceme být sami sebou (cf. A). Zoufalec si zoufá, aby byl sám sebou. Chce-li se však v zoufalství sám sebou stát, nechce se ovšem sama sebe zbavit. Takhle to sice vypadá, avšak přihlédneme-li blíže, uvidíme zde týž protimluv. Ono já, jímž se tak zoufale snaží stát, je něco, čím není (neboť chtít být tím já, jímž opravdu jsme, je pravý opak zoufalství); chce totiž své já odtrhnout od moci, jež je určila. To však přese všechno zoufání nedokáže; přese všechnu zoufalou námahu je ona moc silnější a nutí ho, aby byl tím já, jímž být nechce. Ale on se chce sama sebe zbavit, oprostit se od toho já, jímž je, aby se stal tím já, které si sám vybral. Hrozně rád by byl jiným já, podle vlastní chuti, i když je toto já v jiném slova smyslu zrovna tak zoufalé; a teď se trápí, že musí být takovým já, jímž být nechce. Nemůže se prostě sama sebe zbavit.

Sókratés dokazoval[5] nesmrtelnost duše poukazem, že ji nezničí duševní nemoc (hřích), tak jako tělesná nemoc zabíjí tělo. Podobně se věčnost v člověku může dokazovat poukazem na to, že zoufalství není s to ubít jeho já a že právě toto je v zoufalství utrpením z protimluvu. Kdyby v člověku nebylo nic věčného, nemohl by si vůbec zoufat; kdyby však zoufalství mohlo jeho já pohltit, pak vlastně zoufalství vůbec není.

Tak tedy je zoufalství, tato nemoc v já, nemocí k smrti. Zoufalec je na smrt nemocen. Zcela jinak než při jakékoli jiné nemoci jsou zasaženy nejšlechetnější části, a přece umřít nemůže. Smrt není konec nemoci, ale smrt je konec napořád. Je nemožné zachránit se z této nemoci smrtí, neboť sama nemoc a její trýzeň – smrt – je právě to, že se umřít nemůže.

Tak vypadá stav v zoufalství. Ať v tom má zoufalý sebeméně jasno, ať se mu třeba i daří (a toto platí zvláště o takovém zoufalství, jež znamená nevědomost o tom, že si zoufáme) sebe samého natolik ztrácet, že si sebe ani v nejmenším neuvědomuje, věčnost mu přece zjeví, že se ve stavu zoufalství nachází, a zamkne mu jeho já na sedm západů. Zůstává trýzeň, že není s to sebe samého se zbavit, a že se mýlil, když se domníval, že se mu to vede. Věčnost takto jednat musí, neboť fakt, že člověk má já, je největší, nekonečná koncese, jež mu vůbec kdy byla povolena; to však také znamená, že na něho má věčnost právo.

B. Všeobecnost této nemoci (zoufalství)

Lékař by mohl říci, že snad nežije jediný člověk, který by byl docela zdráv; při dobré znalosti člověka by se také mohlo tvrdit, že nežije jediný člověk, který by nebyl aspoň trochu zoufalý, třebaže v jeho nitru nesídlí neklid, nepokoj, disharmonie, úzkost před něčím neznámým či před něčím, čemu se neodváží pohledět v tvář, úzkost před nějakou životní možností či před sebou samým. Je tedy nemocný – podle lékaře má nemoc v těle, nosí v sobě nemoc, nemoc ducha, jež někdy na sebe jakoby zábleskem upozorní úzkostí, jemu samému nevysvětlitelnou. A určitě nikdy mimo křesťanstvo nežil člověk, který by zoufalý nebyl, a v křesťanstvu také nikdo, pokud by ovšem nebyl opravdovým křesťanem; pokud jím zcela a úplně není, je přece aspoň trochu zoufalý.

Tato úvaha bude jistě mnohým připadat paradoxní a přehnaná, nazírání ponuré a skličující. Ničím takovým však není. Ponurá být nemůže, protože se snaží osvětlit to, co obyčejně jaksi necháváme v přítmí; skličující také není, vždyť naopak povzbuzuje, protože se na každého člověka dívá jako na tvora, jemuž platí největší požadavek vůbec – aby se stal duchem. O paradoxu tu není řeči; úvaha naopak důsledně sleduje základní názor, a proto také nepřehání.

Obvykle o zoufalství uvažujeme tak, že si všímáme pravděpodobnosti, a tím se úvaha stává povrchní, vlastně žádnou úvahou není. Obyčejně se předpokládá, že člověk musí sám nejlépe vědět, je-li zoufalý či ne. Považujeme za zoufalého toho, kdo to o sobě tvrdí, ale nepovažujeme za zoufalého toho, kdo si myslí, že zoufalý není. Takto se musí zoufalství jevit jako dosti řídký jev, zatímco je něco docela běžného. Je-li někdo zoufalý, není na tom nic zvláštního, ale zvláštní je, když někdo opravdu zoufalý není.

Obyčejná úvaha chápe zoufalství naprosto špatně. Mezi jiným úplně přehlíží (uvedu zde jen toto, neboť to při správném chápání ukáže, že tisíce a tisíce, ano i miliony lidí patří pod definici zoufalství), že právě to je jedna z forem zoufalství, když zoufalí nejsme, totiž když si nejsme zoufalství vědomi. Obyčejná úvaha chápe zoufalství – ale my to pochopme ve smyslu daleko hlubším – asi tak, jako když se odhaduje, je-li někdo nemocen; pochopme ho v mnohem hlubším slova smyslu, vždyť obyčejná úvaha chápe ducha (a bez toho zoufalství neporozumíme) rozhodně méně než nemoc a zdraví. Obyčejně se člověk považuje za zdravého tak dlouho, pokud neprohlásí, že se cítí nemocen; nikdo ale nečeká, že se bude prohlašovat za zdravého. Lékař se však dívá na nemoc jinak, a proč? Protože lékař má přesnou a vyvinutou představu o tom, co je zdraví, a podle toho zkoumá člověkův stav. Lékaři je jasno, že jako si někdo může namlouvat nemoc, tak i zdraví; v tomto případě musí nejprve různými prostředky nemoc ozřejmit. Právě proto, že je lékařem (tj. rozumí věci), nemá žádnou bezpodmínečnou důvěru k lidským výpovědím o vlastním zdraví. Kdyby se mohlo bezpodmínečně věřit všemu, co člověk o svém zdraví napovídá, je-li zdráv či nemocen, kde ho co bolí atd., bylo by lékařství něco neskutečného. Vždyť lékař nepředepisuje pouze léky, nejprve musí nemoc určit, musí tedy ze všeho nejdříve zjistit, je-li opravdu nemocen člověk, který se za nemocného vydává, či zas zdali domněle zdravý člověk není vážně nemocen. Takový poměr má také znalec duše k zoufalství. Ví, co zoufalství je, zná je a nespokojí se jenom s tvrzením, že někdo zoufalý není nebo je. Musíme poznamenat, že ani lidé, kteří tvrdí, že zoufalí jsou, vždycky zoufalí nejsou. Zoufalství se může předstírat a může se také – jakožto duchovní záležitost – omylem zaměňovat s různou přechodnou stísněností a rozháraností, která zas přejde a až k zoufalství se nevyvine. Ale znalec považuje za formy zoufalství takové stavy; ví dobře, že má co dělat s afektovaností, ale právě afektovanost je zoufalství. Je mu jasno, že stísněnost apod. neznamená celkem nic, ale právě fakt, že z toho celkem nic není a nebude, je zoufalství.

Obyčejná úvaha dále přehlíží, že zoufalství je ve srovnání s nemocí jinak dialektické než všechno to, co obyčejně zahrnujeme pod pojem nemoci, protože zoufalství je nemoc ducha. Při správném pochopení této dialektiky se pak na tisíce lidí dostává pod určení zoufalství. Přesvědčí-li se lékař v daném okamžiku, že člověk je zdráv, a on pak později onemocní, může mít lékař skutečně pravdu, že tenkrát zdravý byl, i když je nyní nemocný. Se zoufalstvím je tomu jinak. Zároveň s projevením zoufalství se ukáže, že dotyčný byl zoufalý už předtím. Proto se o člověku nedá říci nic určitého, ovšem není-li zachráněn tím, že má už zoufalství za sebou. Jakmile však něco zoufalost vyvolá, ukáže se, že už vlastně byl zoufalý po celý předcházející život. Ale o člověku, který právě dostal horečku, se nedá tvrdit, že ji měl celý život. Zoufalství je záležitost duchovní, má poměr k věčnosti, a v jeho dialektice je proto také něco věčného.

Zoufalství je nejen jinak dialektické než nemoc, ale ve vztahu k zoufalství jsou dialektické i všechny jeho příznaky, proto se povrchní úvaha v rozpoznávání zoufalství tak lehce mýlí. Nezoufat si může totiž právě znamenat, že zoufalí jsme, nebo zas že jsme se už ze zoufalství dostali. I spokojenost a klid mohou skrývat zoufalství – ano, právě spokojenost a klid mohou znamenat zoufalost; může to však také být následek zoufalství překonaného, kdy opět nabudeme klidu. Nezoufat si není totéž jako nebýt nemocen, neboť nebýt nemocen nemůže znamenat, že nemocen jsem, avšak nezoufat si může právě být totéž co zoufalý být. Zoufalství se tedy nemoci nepodobá; nemoc nastává, když je nám špatně, ale zoufalství ne! Pocit nevolnosti je opět dialektický. Nikdy takovou nevolnost nepocítit zas právě znamená zoufalý být!

Základem toho je fakt, že člověk jakožto tvor duchovní (a má-li se vůbec o zoufalství mluvit, musíme člověka považovat za tvora duchovního) je neustále ve stavu kritickém. O krizi se mluví při nemoci, ne při zdraví, a proč ne? Protože tělesné zdraví je bezprostřední určení, jež se teprve v nemoci stává dialektickým; teprve zde se dá o krizi mluvit. Duchovně vzato, čili díváme-li se na člověka jako na ducha, jsou zdraví i nemoc stejně kritické, neboť neexistuje žádné bezprostřední duchovní zdraví.

Jakmile se na člověka nedíváme jako na tvora duchovního (a v tom případě se o zoufalství mluvit nedá), ale považujeme jej pouze za duševně-tělesnou syntézu, stává se zdraví něčím bezprostředním a teprve duševní či tělesná nemoc budou dialektické. Zoufalství je však právě nevědomost o vlastním určení jakožto duch. I věci lidsky vzato nejkrásnější a nejmilejší, dívčí mládí, jeho pohoda, soulad a radost – i to je zoufalství. Zde se jedná o štěstí, ale štěstí samo k duchovnímu určení nepatří; vždy někde hluboko, hluboko dole v nejzazším koutku štěstí sídlí úzkost, zoufalství. Zoufalství tam touží zůstat, neboť jeho nejmilejší a nejvybranější místo je ve skrytu štěstí. I bezprostřednost je úzkost, a to navzdory iluzorní bezstarostnosti a klidu; proto se děsí věcí, které nic neznamenají. Bezprostřednost vůbec nepoděsíme nejstrašnějším líčením něčeho hrozného, tak jako dobře voleným slůvkem, vysloveným o něčem neurčitém a jen tak naprázdno, ale přece důmyslně a cílevědomě vybraným; nejvíce se poděsí, dáme-li jí na srozuměnou, že jistě sama dobře ví, o co se jedná. Bezprostřednost to ovšem neví, ale reflexe si nikdy nepolíčí jistěji, než když si dělá vnadidlo z ničeho, a nikdy není reflexe natolik sama sebou, jako když jedná o – ničem. Je potřebí eminentní reflexe či spíše veliké víry, abychom vydrželi reflexi o ničem, tj. reflexi nekonečnou. Tedy i to nejkrásnější a nejmilejší, dívčí mládí, je přece jen zoufalství – totiž štěstí. Člověku se proto nepodaří s bezprostředností proplout životem; i kdyby to štěstí přece jen dokázalo, bylo by to málo platné, zoufalství je v tom i tak. Zoufalství je nemoc právě svou naprostou dialektičností, a platí, že největší neštěstí pro člověka je, když ji nikdy nedostane, a skutečným štěstím, když ji dostane, i když to je nemoc krajně nebezpečná v případě, že se z ní nechce uzdravit. Jinak se ovšem uzdravení z nemoci považuje za štěstí, protože nemoc sama je neštěstí.

Proto rozhodně nemá obyčejná úvaha pravdu, když považuje zoufalství za řídký jev; je naopak docela běžné. Obyčejná úvaha nemá naprosto pravdu, když se domnívá, že člověk zoufalý není, když se za zoufalého nepovažuje a necítí se jím, a že je zoufalý jen ten, kdo si to připouští. Ten zas, kdo si zoufalost bez přetvářky přiznává, je zoufalý jen maličko a dialekticky vzato je blíže uzdravení než všichni ti, kdo jako zoufalí nevypadají a nepřipadají tak ani sobě. Ale právě toto je – a v tom mi jistě znalec duševního života dá za pravdu – zcela obyčejný jev; většina lidí si své duchovní určení neuvědomuje, a z toho plyne všechna takzvaná pohoda a spokojenost s životem atd.; tohle je právě zoufalství. Lidé, kteří si naopak zoufalství přiznávají, mívají obyčejně hlubší povahu, takže si svou duchovnost musí uvědomovat; anebo to jsou lidé, jimž těžké události či otřesná rozhodnutí dopomohla k vědomí duchovnosti. Jsou to prostě buď ti neb oni, neboť velice zřídkakdy najdeme člověka, který si opravdu nezoufá.

Hodně se toho namluví o lidské bídě a ubohosti; snažím se porozumět, však jsem sám ledacos z toho viděl zblízka. Dost se vypráví o promarnění života – ale život se přece promarní jen tehdy, kdy člověk, zklamaný radostmi a starostmi života, žije bez jasného vědomí o tom, že je duch, že je já, čili – a to je totéž –, když si nikdy neuvědomí a v hlubším slova smyslu nikdy nevnímá, že je Bůh, a že člověk sám, jeho já, je pro Boha; to je výtěžek z nekonečna a dosáhne se ho jen zoufalstvím. Ach, jaká bída, že tolik lidí žije jen tak, ošizeni o nejblaženější ze všech myšlenek! Jaká bída, že se lidé zaměstnávají vším možným, že jsou nuceni plýtvat silami v komedii života, a nikdy si tuto blaženost nepřipomenou; že se shromažďují a klamou, namísto aby se jeden od druhého oddělovali, tak aby každý jako jednotlivec získal to nejvyšší, to jediné, za co stojí žít a co vystačí na celou věčnost! Chtělo by se mi věčně nad touto bídou naříkat! A představme si ještě jednu vlastnost této nemoci a bídy, nejhroznější ze všech: její skrytost. Nejen že ji chce trpitel utajit a dělá to tak dobře, že ji nikdo, nikdo nenajde, ale je v člověku tak dobře ukrytá, že ji nenajde ani on sám! Až se pak přesýpací hodiny dovrší, hodiny časnosti, až dozní lomoz světa, utiší se neklidný či nečinný spěch, až už všechno kolem tebe ztichne jako na věčnosti – potom, ať už jsi muž nebo žena, bohatý či chudý, odvislý či neodvislý, šťastný nebo nešťastný, ať ses narodil s korunkou na hlavě či jako člověk malý a neznámý a poznal jen „břímě dne i horko“[6] – ať už tvé jméno bude připomínáno, dokud svět bude světem, a tedy se připomíná, pokud ještě trvá, či jsi beze jména a neznámý běžel s nespočetným davem – ať už tě obklopovala nádhera pro člověka nevyslovitelná, či tě stihl nejpřísnější lidský osud a největší pohana – věz, že věčnost se zeptá tebe i každého jednotlivce mezi milióny miliónů jenom na jednu jedinou věc: zda jsi žil v zoufalství či nikoli, zda sis zoufal tak, žes ani o tom nevěděl, či tak, žes tu nemoc nosil skrytě v nitru jako hlodající tajemství, jako plod hříšné lásky pod srdcem, anebo ses stal postrachem ostatních a zoufale zuřil. A jestliže jsi jako zoufalec žil, lhostejno, čeho jsi nabyl či čeho jsi pozbyl, je pro tebe vše ztraceno, věčnost se k tobě nebude znát, či ještě hůře: zná tě tak, jaký jsi, a tvým vlastním já tě v zoufalství uvězní!

C. Formy této nemoci (zoufalství)

Formy zoufalství se dají abstraktně určit tak, že si všimneme momentů, z nichž se skládá lidské já jakožto syntéza. Já sestává z nekonečna a konečna. Avšak tato syntéza je poměr, a poměr, i když derivovaný má poměr sám k sobě, což znamená svobodu. Já je svobodné. Avšak svoboda je co do možnosti a nutnosti dialektická.

Na zoufalství se předně musí hledět jako na problém vědomí; kvalitativní rozdíl mezi zoufalstvím a zoufalstvím spočívá v otázce, zda je uvědomělé či nikoli. Veškeré zoufalství je ovšem co do pojmu samého uvědomělé, avšak z toho nevyplývá, že si ho je vědom člověk, v němž se usadilo a jehož proto nazýváme zoufalým. Takto se stává rozhodujícím činitelem vědomí. Vůbec je vědomí, tj. vědomí o sobě, rozhodujícím faktorem v poměru k vlastnímu já. Čím více vědomí, tím větší vůle, tím více máme já. Člověk bez vůle není já, ale čím větší má vůli, tím více má sebe–vědomí.

A. Zoufalství, při němž pomineme otázku, zda je uvědomělé či nikoli, a všimneme si pouze momentů syntézy

a) Zoufalství určené jako konečno – nekonečno

Já je uvědomělá syntéza nekonečna a konečna, jež má poměr sama k sobě a jejímž úkolem je, aby se sama sebou stala; dá se to uskutečnit jedině poměrem k Bohu. Stát se sám sebou znamená stát se konkrétní. Stát se konkrétní však neznamená stát se konečný nebo nekonečný, neboť to, co se má zkonkretizovat, je syntéza. Vývoj musí tedy spočívat v tom, že se nekonečně vzdálím od sebe samého tím, že se moje já stane nekonečné, a pak se sám k sobě vrátím a mé já se stane konečné. Nestane-li se však já sebou samým, zoufá si, ať už o tom ví nebo ne. A přece se každé já každým okamžikem svého bytí stále vytváří, neboť já kata dynamin[7] ve skutečnosti neexistuje, ale je pouze to, čím být má. Pokud se tedy já samo sebou nestane, samo sebou není. Nebýt sám sebou je právě zoufalství.

1. Zoufalství nekonečna je nemít konečno

Že tomu tak je, spočívá v dialektice faktu, že já je syntéza, v níž jedna část je napořád opakem druhé. Nemůžeme žádnou formu zoufalství určit přímo (tj. nedialekticky), ale jen tak, že budeme reflektovat na její opak. Zoufalcův stav se dá popsat přímo, může se mu udělit slovo, jak to dělá básník, ale zoufalství samo můžeme určit jen jeho protikladem. Má-li mít zoufalcova výpověď básnickou hodnotu, musí v koloritu výrazu obsahovat reflexi dialektického protikladu. Zoufalstvím je tedy každá lidská existence, jež se pravděpodobně stala či se chce stát nekonečnou, ano i každý okamžik, v němž se lidská existence nekonečnou stala či se jí stát chce. Vždyť já je syntéza, v níž konečno omezuje a nekonečno rozšiřuje. Zoufalství nekonečnosti je tedy fantastičnost, bezmeznost, neboť jen tehdy je já zdravé a prosté zoufalství, když po překonání zoufalství se, samo sobě zprůhlednělé, zakládá v Bohu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nemoc k smrti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.