William Stixrud a Ned Johnson

DÍTĚ NA VLASTNÍ POHON

Proč svěřit svým potomkům více kontroly nad životem

Copyright © 2018 by William Stixrud and Ned Johnson. Illustrations by John D. Fair. All rights reserved.

Podle anglického originálu The Self-Driven Child: The Science and Sense of Giving Your Kids More Control Over Their Lives vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2019.

Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Eva Nevrlá

Odborná spolupráce Alena Slezáčková

Odpovědná redaktorka Vladimíra Škorpíková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Vít Šebor

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Obálka Pavel Junk

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

E-kniha Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/dite]

[Pochvaly pište na libisemi@melvil.cz]

[Errata hlaste na melvil.cz/erratum]

Sdílejte s hashtagem #ditenavlastnipohon

© Jan Melvil Publishing, 2019

ISBN 978-80-7555-066-8

Mým rodičům, kteří mě adoptovali, milovali k zbláznění a nechali, abych se naučil žít svůj život

– W. S.

* * *

Mé milované Vanesse, která ve mně vzbudila
touhu pomáhat dětem.

Katie a Matthewovi: Jsem neskonale vděčný,
že mám ty nejúžasnější děti na světě.

– N. J.

Poznámka autorů

Všechny příběhy v této knize jsou pravdivé. Jsou o dětech, rodičích a učitelích, s nimiž jsme během let pracovali. Poskytování i přijímání pomoci a stejně tak vyučování i učení vyžaduje důvěru a často s sebou nese i značnou zranitelnost. Jsme hluboce vděční za důvěru a víru, kterou nám mnoho dětí a jejich rodin prokázalo. Kvůli zachování soukromí jsme v některých případech změnili jejich jména nebo jiné detaily.

ÚVOD

Proč je důležité mít pocit kontroly nad životem

Na první pohled se k sobě jako spolupracovníci moc nehodíme. Bill je celostátně uznávaným klinickým neuropsychologem a již přes třicet let pomáhá dětem vyrovnávat se s úzkostí, poruchami učení a problémovým chováním. Vyznačuje se klidnou povahou, která je zřejmě výsledkem desítek let praktikování transcendentální meditace. Ned založil společnost PrepMatters, jednu z nejúspěšnějších doučovacích organizací v zemi. Je energickým příslušníkem generace X, věnuje se vzdělávání mladých a jeho studenti o něm prohlašují, že má nadšení za tři.

Seznámili jsme se před několika lety na odborné konferenci, kde jsme oba přednášeli. Začali jsme se spolu bavit a zjistili zajímavou věc. Přes naše odlišné vzdělání, odborné zaměření a klientskou základnu jsme měli stejný cíl: pomáhali jsme dětem překonávat podobné problémy, a to způsobem, který se překvapivě doplňoval. Bill k problémům dětí přistupuje z hlediska rozvoje mozku a Ned zase prostřednictvím psychologie úspěchu. Postupně jsme viděli, že naše poznatky a zkušenosti do sebe zapadají jako kousky skládačky. A i když Nedovi klienti většinou zápasili s panikou, že se nedostanou na Stanford, kdežto Billovi klienti měli problém se vůbec na nějakou školu dostat, oba jsme při práci s dětmi vycházeli ze stejné úvahy: Jak jim pomoci získat kontrolu nad životem? Jak jim pomoci najít jejich vlastní vnitřní motivaci a vytěžit z jejich potenciálu co nejvíce?

K tématu kontroly nad životem, tedy schopnosti řídit a ovlivňovat svůj život, jsme se dostali přes výzkumy o stresu a studie týkající se motivace. Sledujeme je, protože se většinou u svých dětských klientů snažíme minimalizovat dopady stresu na jejich výkon a duševní zdraví. Chceme je dovést ke zdravé míře sebemotivace – něco mezi nadměrným perfekcionismem a apatickým „tak už mě pusťte na počítač“. Z výzkumů jasně vyplynulo, že nízká míra kontroly je významným faktorem stresu a klíčem k rozvoji motivace je samostatnost ve smyslu možnosti samostatného rozhodování.1 Začali jsme tušit, že jsme na stopě něčemu důležitému, a rozhodli se téma zkoumat důkladněji. Zjistili jsme, že zdravá míra kontroly souvisí prakticky se vším, co bychom pro své děti chtěli – aby byly tělesně i duševně zdravé, zažívaly úspěch ve škole a zároveň byly šťastné.

V průzkumech z let 1960 až 2002 studenti středních a vysokých škol stabilně vykazovali nižší a nižší úroveň interního místa řízení, tzv. locus of control (přesvědčení, že mohu řídit svůj osud) a vyšší úroveň externího místa řízení (přesvědčení, že můj osud ovlivňují různé vnější síly). A právě tento jev se často klade do souvislosti se zvýšenou náchylností k úzkosti a depresi. Faktem je, že mladiství a mladí dospělí dnes vykazují průměrně pětkrát až osmkrát častěji příznaky úzkostných poruch než mladí lidé v dřívějších dobách, a to včetně období velké hospodářské krize, druhé světové války nebo studené války.2 Mají to dnes děti opravdu těžší než za časů velké hospodářské krize? Anebo děláme něco, co jim podkopává přirozenou schopnost zvládat nepříznivé situace?

Nemají-li děti zdravou míru kontroly nad svým životem, cítí se bezmocné, přemožené a často upadnou do pasivity a rezignace. Nemohou-li se naučit provádět smysluplné volby, existuje vysoké riziko, že se u nich rozvinou úzkosti, deprese, problémy se soustředěním a zvládáním vzteku. Snadněji také podléhají sebedestrukci či sebemedikaci. Přes množství prostředků a možností, jež jim rodiče nabízejí, nebudou prospívat. Bez pocitu kontroly si vnitřní chaos (bez ohledu na prostředí, okolí a podporu) vždy vybere svou daň.

Každému svědčí, má-li pocit, že může svět kolem sebe ovlivnit. Proto ve výtahu znovu a znovu mačkáme tlačítko pro zavření dveří, přestože většina z nich nefunguje.3 Potvrdilo se to i v jedné pozoruhodné studii ze sedmdesátých let minulého století prováděné v domově důchodců. Klienti, kterým dalo vedení najevo, že nesou za svůj život zodpovědnost (například měli možnost rozhodovat o svých činnostech), se dožili vyššího věku než ti, za něž ve všem rozhodoval zdravotnický personál.4 Proto také děti, které se samy rozhodnou, že si udělají úkoly (či neudělají) nebo že se budou učit na standardizované testy SAT pro přijímání na vysoké školy (či se na ně rozhodnou neučit), budou šťastnější, méně ve stresu a ve finále schopnější najít své místo v životě.

Přejeme si, aby se naše děti v náročném globálním ekonomickém prostředí dobře uplatnily, vybudovaly si postavení i potřebnou sebedůvěru. Milujeme své děti a chceme, aby žily šťastně a spokojeně ještě dlouho poté, co my už tady nebudeme. Všechno to jsou úctyhodné cíle. Ale když uvažujeme, jak jich dosáhnout, uchylujeme se k několika mylným předpokladům:

Mylný předpoklad č. 1: K úspěchu vede úzká stezka a nedej bože, aby z ní naše dítě sešlo. V sázce je příliš mnoho – prostě nemůžeme nechat rozhodování na něm samotném. Tento předpoklad vychází z principu vzácnosti, podle nějž má-li být mladý člověk úspěšný, musí být neustále soutěživý – za jakoukoli cenu.

Mylný předpoklad č. 2: Pro úspěch v životě je klíčové být úspěšný ve škole. Bude jen několik vítězů, ale hodně poražených. Takže buď Yale, nebo prodavač v McDonald’s. V důsledku toho se děti buď naprosto fanaticky snaží, nebo naopak svou snahu už předem vzdají.

Mylný předpoklad č. 3: Budeme-li na děti víc nakládat, budou z nich v dospělosti schopnější a úspěšnější lidé. Nemají naši šesťáci tak dobré výsledky jako šesťáci v Číně? Dobře, budeme je učit matematiku z devítky. Je rok co rok těžší dostat se na vysokou? Dobře, nacvakáme jim rozvrh tak, aby se toho naučili ještě víc.

Mylný předpoklad č. 4: Svět je nebezpečnější než kdy dříve. Je potřeba mít děti stále pod dohledem, aby si něco neudělaly nebo se nějak špatně nerozhodly.

Mnozí rodiče teď asi instinktivně chápou, že tyto předpoklady nejsou správné (a v dalších kapitolách knihy prokážeme jejich nepravost podrobněji). Jenže pod tlakem přátel, školy nebo ostatních rodičů se správné tušení rozplyne a zůstane jen snaha zajistit, aby dítě nezůstalo pozadu. Jejich reakce má kořeny ve strachu – a strach skoro vždy vede k chybnému rozhodnutí.

Opravdu nemůžeme naše děti řídit, mít je plně pod kontrolou – a neměl by to být ani náš cíl. Naší úlohou je naučit je uvažovat a jednat samostatně, tak aby dokázaly uspět ve škole a co je důležitější: v životě. Místo abychom je tlačili do věcí, jimž se brání, měli bychom jim pomoci najít věci, které budou mít rády. Podpořit jejich vnitřní motivaci. Naším cílem je přejít od modelu tradičního rodičovského tlaku k modelu rozvíjejícímu v dítěti samostatnost a vlastní motivaci. Neboli vychovat „dítě na vlastní pohon“.

Vycházíme z předpokladu, že děti mají v hlavě taky mozek a taky chtějí, aby jejich život fungoval – a že s určitou pomocí přijdou na to, co mají dělat. Vědí, že je potřeba ráno vstát a obléct se. Vědí, že je důležité dělat domácí úkoly. Jenže pociťují tlak, i když to možná nedávají najevo. Mají-li s těmito povinnostmi potíže, naše otravování jim s nimi určitě nepomůže, jen tím jejich odpor zvýšíme. Trik je v tom, abychom jim dali dost volnosti přijít na to, jak si své povinnosti splní. Kdybychom měli možnost své děti kontrolovat a vypiplat přesně do naší vysněné podoby, možná bychom byli méně ve stresu, jenže: děti by sice byly pod kontrolou, ale postrádaly by pocit kontroly.

Budeme psát o důležitých poznatcích z výzkumů v neurovědě i vývojové psychologii a seznámíme vás s praktickými zkušenostmi z našich celkových šedesáti let práce s dětmi. Doufáme, že vás přesvědčíme, abyste se ke svým dětem chovali spíš jako konzultanti, nikoli jako jejich šéfové nebo manažeři. Budeme se snažit vás přesvědčit o moudrosti reakce „Je to na tobě“. Je potřeba ji používat co nejčastěji. Nabídneme vám možnosti, jak svým dětem pomoci najít jejich vnitřní motivaci. Poradíme vám, jak řešit situace v komunikaci se školou a obecně vzdělávacím systémem, který dětem v prohloubení samostatnosti většinou moc nepomáhá. Popíšeme možnosti, jak doma vytvořit bezpečné a vlídné prostředí, což je jedna z nejlepších věcí, jaké můžete pro své děti, rodinu i pro sebe udělat. Na konci každé kapitoly uvádíme praktické návody a kroky, s nimiž můžete začít ihned.

Některé navrhované postupy pro vás nebudou úplně pohodlné. Ale většina by vám měla přinést jistý pocit úlevy. Ať jste jakkoli skeptičtí, nezapomínejte, prosím, že máme s našimi metodami a poznatky výborné praktické výsledky. Ověřili jsme je u mnoha rodin, s nimiž jsme v rámci své praxe spolupracovali. Viděli jsme, jak se z věčně odporujícího dítěte stalo dítě schopné se promyšleně rozhodovat. Viděli jsme, jak si děti výrazně zlepšily výsledky testů a známky. Viděli jsme, jak děti, které trpěly skepsí a pocity beznaděje, dokázaly převzít zodpovědnost za svůj život. Viděli jsme silně problémové děti, z nichž nakonec vyrostli úspěšní a spokojení jedinci – a navázali s rodiči mnohem bližší vztah, než by si kdo dokázal představit. Je možné poskytnout svým dětem zdravou míru autonomie a udržovat tuto zdravou míru autonomie také v sobě. Je to snadnější, než si myslíte. Rádi bychom vám ukázali, jak toho dosáhnout.

KAPITOLA 1

Co nám způsobuje největší stres

Patnáctiletý Adam chodí do druhého ročníku na obyčejnou státní střední školu a bydlí s rodinou ve stísněném bytě na panelákovém sídlišti v chicagské čtvrti South Side. Minulé léto mu zabili bratra při pouliční přestřelce, když spolu postávali na rohu ulice. Nedokáže se teď ve škole soustředit, má potíže se zapamatováním učiva a kvůli výbušnému chování ho učitelé pravidelně posílají do ředitelny. Špatně spí a známky, které nikdy neměl kdovíjaké, si zhoršil tak, že mu hrozí opakování ročníku.

Patnáctiletá Zara žije v milionářské čtvrti a navštěvuje drahou soukromou střední školu ve Washingtonu. Rodiče doufají, že se jí na podzim podaří úspěšně složit standardizovaný test PSAT a dostane se do užšího výběru pro stipendijní program National Merit. A tak mezi tréninky pozemního hokeje, dobrovolnické práce pro organizaci Habitat for Humanity a tři až čtyři hodiny dělání domácích úkolů musí ještě vtěsnat přípravu na testy. Zara má dobrý prospěch, ale špatně spí. Odmlouvá rodičům, je nepříjemná na kamarády a stěžuje si na časté bolesti hlavy.

Všichni víme, že bychom si měli dělat starosti o Adama: ze statistik plyne, že má před sebou nelehký život. Ale co nevíme, je, že bychom si měli dělat starosti i o Zaru. Chronická spánková deprivace a toxický stres během kritické fáze vývoje mozku ohrožují její dlouhodobé duševní a tělesné zdraví. Kdybyste vedle sebe položili skeny mozku Adama a Zary, viděli byste zarážející podobnosti zejména v těch částech mozku podílejících se na stresové reakci.

V posledních letech jsme získali množství poznatků o tom, jakou škodu mohou sportovci utrpět následkem silné rány do hlavy (ať je to náraz do fotbalového míče nebo do stotřicetikilového obránce). Dnes již uvažujeme o dlouhodobých následcích otřesu mozku takto: „Ano, teď dotyčný vypadá v pohodě, ale ještě několik takových nárazů a nebude si pamatovat ani jména svých dětí.“

Domníváme se, že stejným způsobem bychom měli uvažovat o stresu. Chronický stres napáchá v mozku spoušť, obzvlášť pak v mladém mozku. Je to, jako byste chtěli pěstovat kytku v příliš malém květináči. Každý zahrádkář vám poví, že tím rostlinku oslabíte a dlouhodobě určitě nebude prospívat. Výskyt nemocí způsobených stresem je extrémně vysoký ve všech demografických skupinách a vědci intenzivně pracují zejména na tom, aby zjistili důvody nárůstu úzkostných poruch, poruch příjmu potravy, deprese, nadměrné konzumace alkoholu a různých forem sebepoškozování u mladých lidí.1 Jak upozorňuje psycholožka Madelin Levineová, u dětí a mladistvých z bohatých rodin existuje obzvlášť vysoké riziko problémů s duševním zdravím, jako jsou úzkostné a afektivní poruchy nebo drogová závislost.2 V nedávném průzkumu na jedné drahé prestižní střední škole v Silicon Valley uvedlo osmdesát procent studentů příznaky střední až silné deprese.3 Obecně dnes ve světě představuje deprese příčinu pracovní neschopnosti číslo jedna.4 Uvažujeme o chronickém stresu u dětí a mladistvých jako o sociálním ekvivalentu klimatické změny: je to problém, který vznikal a narůstal během generací, a jeho vyřešení bude vyžadovat značné úsilí a změnu chování.

Ale co s tím vším má co dělat pocit, že mám svůj život pod kontrolou? Odpověď zní: všechno. Jednoduše řečeno, je to protijed na stres. Stres je reakce na neznámé, nechtěné či obávané. V jemnější formě může mít podobu pocitu nevyrovnanosti, ale v silné formě i podobu boje o život. Sonia Lupienová z Centra pro výzkum lidského stresu (CSHS) v Montrealu má pro faktory přinášející do života stres příhodný akronym – NUTS1*:

Novost (Novelty)

Něco, co jste doposud nezažili.

Nepředvídatelnost (Unpredictability)

Něco, co jste nemohli tušit, že nastane.

Hrozba pro ego (Threat to the ego)

Vaše bezpečí nebo možnosti sociálního postavení jsou v ohrožení.

Chybějící kontrola (Sense of control)

Máte pocit, že situaci nemůžete ovlivnit (nebo jen minimálně).5

V jedné z prvních studií týkajících se stresu se sledoval stres u krys. Krysy zavřené v kleci dostávaly elektrické šoky – ty mohly přerušit pomocí běhu v točícím se kole. Když měly krysy k dispozici kolo, kterým mohly otáčet a tím přerušit elektrický šok, spokojeně točily kolem a nevykazovaly téměř žádné známky stresu. Když se kolo z klece odstranilo, krysy vykazovaly značný stres. Poté výzkumníci kolo do klece vrátili a úroveň stresu se u krys snížila, přestože už kolo nebylo znovu na přístroj generující šoky napojené.6 Podobný jev se potvrdil i u lidí. Když mohli účastníci studie zmáčknout tlačítko, aby zmenšili pravděpodobnost, že budou muset poslouchat nepříjemný zvuk, snížila se jejich úroveň stresu. A to i když tlačítko nemělo na zvuk žádný reálný účinek – a dokonce i když tlačítko nepoužili!7 Ukazuje se, že z hlediska stresu je rozhodujícím faktorem pocit kontroly, dokonce zásadnější než vaše reálná situace. Jste-li přesvědčeni, že můžete situaci ovlivnit, bude vás méně stresovat. Naopak pocit, že nemůžete situaci ovlivnit, může být tou nejvíce stresující věcí na světě.

Na určité úrovni svého vědomí to pravděpodobně víte. Možná právě proto si před náročným úkolem nejprve uklidíte stůl. Většina lidí se také cítí bezpečněji, když cestuje autem, nikoli letadlem (přitom by to mělo být naopak), protože věří, že má situaci víc pod kontrolou. Proč je tak stresující uvíznout v dopravní zácpě? Kvůli vědomí, že s tím nemůžete nic udělat.

I v souvislosti s dětmi jste možná zažili, jak významnou roli sehrává možnost kontroly. Je-li dítě vážně nemocné nebo bojuje s jinými potížemi a vy s tím nemůžete nic dělat, o to víc vás situace stresuje. A ani nemusí jít o tak závažné události – stačí jen sledovat, jak váš potomek s čerstvým řidičákem poprvé vyjíždí sám na silnici nebo jak se chystá k nějakému sportovnímu soutěžnímu výkonu. Jste v roli diváka a kromě toho, že mu v duchu držíte palce, nemůžete udělat vůbec nic.

Možnost jednat je jedním z nejdůležitějších faktorů lidského štěstí a spokojenosti. Všichni máme rádi vědomí, že můžeme svůj osud ovlivnit. A totéž platí pro naše děti. Proto dvouletý capart vyžaduje: „Já sám!“ A čtyřletý už se bude vzpírat: „Ty mi nemůžeš přikazovat!“ Proto bychom je měli nechat dělat věci samy, i když to bude trvat dvakrát tak dlouho a hrozí nám zpoždění. Chceme-li vybíravého pětiletého potomka přinutit sníst aspoň trochu zeleniny, rozdělme mu jídlo na talíři na dvě poloviny a dejme mu vybrat, kterou chce sníst. Jedna z Nedových klientek, Kara, k tomu měla bystrý postřeh: „Jako malá jsem nesnášela, když mě rodiče nutili do jídla. Vždycky říkali: ‚Toto prostě musíš sníst.‘ Když to bylo něco, co jsem neměla ráda, a oni mi tohle řekli, prostě jsem to vyzvracela zpátky na stůl.“ Pak vyprávěla, jak o prázdninách nejraději jezdila na tábory, protože tam si děti mohly vybírat z různých možností, co budou během dne dělat, a taky co si dají k jídlu. A když dostala volnost jednat podle svého, najednou jedla zdravě.

Bohužel se náš život neodehrává jen na prázdninovém táboře. Když bylo Kaře dvanáct nebo třináct, trpěla úzkostmi. „Myslím, že jsem začala mít úzkosti, když mi všichni kolem pořád říkali, co mám dělat. Prostě když jsem přestala mít pocit, že mám věci pod kontrolou,“ řekla. „A ještě se to zhoršilo, když jsem přešla na jinou školu a bála jsem se, abych tam zapadla, co si o mě druzí myslí a tak. Pocit, že mám věci pod kontrolou a že můžu svůj život řídit, je pro mě hrozně důležitý. I teď jsem ráda, když mi rodiče dávají v různých věcech na výběr. Třeba máma mé kamarádky řekne: „Pojďme si teď na chvíli zahrát tuhle hru a pak půjdeme péct sušenky.“ Jo, je to supr, ale já bych zešílela, kdyby mi někdo pořád říkal ‚Teď se bude dělat tohle‘, místo aby se mě zeptal, co chci.“

Přesně takové situace zažívají děti prakticky neustále. Pokud snad pochybujete, že má většina dětí a mladistvých, jako je Kara, tak malou kontrolu nad svým životem, zamyslete se nad tím, jak vypadá jejich běžný den: musí několik hodin tiše sedět ve vyučovacích hodinách, které si nevybraly, učí je učitelé, kteří jim byli náhodně přiděleni, a kolem nich jsou děti, na jejichž výběr rovněž neměly žádný vliv. Musejí stát vždycky pěkně v řadě, jíst jen v určený čas, a když se jim chce při hodině na záchod, musejí spoléhat, že bude učitel v dobré náladě a pustí je. A uvědomte si, jak je hodnotíme: ne podle množství úsilí, jež do věci vloží, ani podle toho, jak se zlepší, ale podle toho, jestli minulou sobotu na závodech některé jiné dítě náhodou neběželo nebo neplavalo rychleji. Nehodnotíme, jak rozumí periodické tabulce prvků, ale kolik dostanou bodů v testu z náhodných otázek souvisejících s tématem.

Je frustrující a stresující, když se cítíte bezmocní, a mnoho dětí si tak připadá neustále. Jako dospělí někdy dětem říkáme, že jsou samy odpovědné za svůj život – ale ve skutečnosti jim život řídíme do posledního detailu, od domácích úloh přes mimoškolní aktivity po kamarády. Anebo jim naopak říkáme, že o svém životě nerozhodují, že o něm rozhodujeme my. Ať tak nebo tak, naše jednání v dětech vyvolává pocit bezmoci. A mimo jiné tím podkopáváme i naše vzájemné vztahy.

Existuje i jiný způsob. Již šedesát let jedna studie za druhou potvrzuje, že prakticky s každým pozitivním výsledkem, který bychom pro své děti v životě chtěli, souvisí zdravá míra kontroly. Pocit kontroly (přesvědčení, že můžeme vlastním úsilím ovlivnit směr svého života) souvisí s lepším tělesným zdravím, nižším užíváním drog a alkoholu, dosažením vyššího věku a také nižší mírou stresu, emoční pohodou, větší vnitřní motivací a schopností kontrolovat své chování, lepším školním prospěchem a pracovní kariérou.8 Podobně jako tělesné cvičení a spánek má tento faktor pozitivní vliv prakticky na všechno, zřejmě proto, že uspokojuje hluboce zakořeněnou lidskou potřebu.

Naše děti jsou na potřebu mít kontrolu „naprogramované“, ať vyrůstají v jižním Bronxu, Silicon Valley, Birminghamu nebo Jižní Koreji. Úlohou nás, rodičů, není nutit je držet se trasy, kterou jsme jim předložili. Měli bychom jim pomoci rozvinout dovednosti, aby si samy vymyslely trasu, která bude pro ně nejlepší. Vždyť po celý svůj život si budou muset hledat vlastní cestu – včetně nezávislých korekcí kurzu.

Jak dítěti dopřát „optimální“ dávku stresu

Chtěli bychom vyjasnit jednu věc: nemyslíme, že je možné děti chránit před všemi stresujícími zážitky, a ani to není záhodno. Naopak, ochraňujeme-li děti neustále před okolnostmi, které by jim mohly být nepříjemné, ve výsledku tím jejich sklon k úzkostem posílíme. Chceme je naučit, jak se mají se stresující situací úspěšně vyrovnat – jak mít vysokou toleranci vůči stresu. Tak si postupně vybudují odolnost. Má-li dítě pocit, že může mít stresující situaci pod kontrolou, pak později, i když ve skutečnosti nebude mít možnost kontroly, bude jeho mozek lépe vybaven schopností se se stresem vypořádat.9 Stane se vůči stresu imunním.

Jako prvňáček Bill ve škole první týden každý den plakal, protože neznal nikoho ze svých spolužáků. Paní učitelka ho však tiše podporovala, a když jí některé z dětí šeptalo: „Paní učitelko, Bill brečí,“ jen řekla: „Však on bude v pořádku. Bude se mu tady líbit, nebojte.“ A on se skutečně naučil, jak stres v neznámé situaci zvládnout, a tato schopnost mu už zůstala. Později už nikdy v neznámém prostředí neplakal. (Tedy zatím.) Učitelka postupovala správně, když ho nechala se s nepříjemnou situací vyrovnat a hned ho neutěšovala (tím by u něj jen vzbudila pocit, že to sám nezvládne).

Americká Národní rada pro rozvoj dítěte (NSCDC) rozlišuje tři druhy stresu:10

1. Pozitivní stres motivuje děti (i dospělé) k rozvoji, zdravému riskování a vyššímu výkonu. Představte si děti připravující se na sportovní utkání, napřed nervózní a trochu ve stresu, ale posléze naplněné pocitem úspěchu a hrdosti. Můžeme tomu říkat i tréma, nervozita či vzrušené očekávání. Pokud tréma není příliš velká, přispěje k dobrému výkonu dítěte. Děti prožívající pozitivní stres vědí, že nakonec získají kontrolu nad tím, zda a jak uspějí. A když dítě zároveň ví, že nejde o něco, co musí, s větší pravděpodobností vytrvá a využije svého plného potenciálu.

2. Snesitelný stres trvající relativně krátké období může také budovat odolnost. Důležitá však je podpora dospělého. Dítě musí mít zároveň čas se následně se situací vyrovnat. Řekněme, že dítě bývá svědkem hádek rozvádějících se rodičů. Ale rodiče s dítětem normálně mluví a k hádkám nedochází každý večer. Má čas se vzpamatovat. To je snesitelný stres. Jiným příkladem snesitelného stresu může být situace, kdy je dítě vystaveno šikaně. Netrvá však příliš dlouho, neopakuje se příliš často a dítě má podporu laskavých rodičů. Dokonce i úmrtí v rodině může být snesitelným stresem. V jedné studii experimentátoři odebrali krysí mláďata jejich matkám, patnáct minut denně je drželi v rukou (což bylo pro krysy stresující), a pak je vrátili k matkám – ty je okamžitě začaly olizovat a mazlit se s nimi. Takto výzkumníci postupovali celé první dva týdny jejich života. Krysy, které byly jako mláďata odebírané a vracené matkám, pak jako dospělé vykazovaly více odolnosti než mláďata zůstávající celou dobu v kleci s matkou.11 Výzkumníci jim říkali „kalifornské pohodářské krysy“, protože bylo velmi těžké je v dospělosti něčím vystresovat. Pravděpodobně proto, že při raných stresových situacích se jejich mozek naučil, jak se se stresem vyrovnat, a to se stalo základem jejich odolnosti.12

3. Toxický stres je definován jako častá a dlouhotrvající aktivace stresového systému při neexistenci podpory. Toxický stres vzniká buď důsledkem velmi intenzivního zážitku, například když je dítě svědkem brutálního útoku, nebo důsledkem opakujících se stresových situací, pak se jedná o chronický stres. Není k dispozici dospělý, který by minimalizoval vystavení zážitku, jenž dítě na svém stupni vývoje není schopno zvládnout. Dítě vnímá, že nemůže ovlivnit, co se děje. Zdá se mu, že neexistuje možnost úlevy či záchrany, že mu nikdo nepřijde na pomoc. V takovém rozpoložení dnes žije mnoho dětí, ať jde o zjevně problémové studenty jako Adam, nebo zdánlivě výborně prospívající jako Zara. Toxický stres děti nepřipravuje na reálný život. Poškozuje jim schopnost prospívat.13 Vraťme se na chvíli ke studiím krys. Když se mláďata matkám neodebírala jen na patnáct minut, ale na tři hodiny denně, byl pro ně zážitek již tak stresující, že po návratu k matce už nedokázala přijímat její utěšování. Po celý zbytek svého života bylo velmi snadné je vystresovat.14

Jak tedy využívat pozitivního a snesitelného stresu, ale současně se vyhnout tomu špatnému? Teoreticky je to jasné, v praxi však není vždy snadné toho docílit. Děti potřebují kolem sebe podporující dospělé, potřebují čas se ze stresujícího zážitku zotavit a potřebují pocit, že samy řídí svůj život.

Všechno to máme v hlavě

Abychom pochopili, jak stres funguje, musíme si říci pár věcí o lidském mozku. V okamžicích velkých pochyb o sobě samém může dítěti pomoci, když ví, že jeho reakce mají chemickou příčinu, že to není otázka jeho charakteru. Dnešní děti jsou technicky velmi zdatné, ale o „technickém vybavení“ vlastního mozku obvykle moc nevědí. Doufáme, že na základě krátkého výkladu o fungování mozku pochopíte, proč se nám některé situace, myšlenky a emoce tak obtížně udržují na uzdě. Patříte-li k těm, kteří fungování mozku znají, prosíme o chvíli trpělivosti, než několik základních principů vysvětlíme.

V mozku existují čtyři oblasti podílející se na vývoji a udržování zdravé míry kontroly: exekutivní řídicí systém, systém stresové reakce, motivační systém a systém klidového stavu. Pojďme si stručně funkce jednotlivých částí vysvětlit.

Obrázek 1. Tři nejdůležitější mozkové struktury regulující stresovou reakci: prefrontální kortex, amygdala a hipokampus.

Pilot (exekutivní řídicí systém)

Náš exekutivní řídicí systém je ovládán převážně prefrontálním kortexem, sídlem plánování, organizace, kontroly impulzů a úsudku. Jsme-li v klidu, plně uvolnění a máme situaci pod kontrolou – neboli když jsme duševně v pohodě – náš prefrontální kortex monitoruje, organizuje a reguluje převážnou část mozku. Dokonce je to tak, že klíčovým faktorem určujícím, do jaké míry v životě podléháme stresu, je to, do jaké míry prefrontální kortex sám vnímá, že má situaci pod kontrolou.

Prefrontálnímu kortexu se někdy říká „Mášenka mozku“, protože (stejně jako Mášenka v pohádce o třech medvědech) taky potřebuje „tak akorát“ chemických látek, konkrétně neurotransmiterů dopaminu a noradrenalinu, aby efektivně fungoval.15 Ze správného fungování se snadno vykolejí stresem. Vzrušení, mírný stres, rozrušení nebo tréma před testem mohou úroveň těchto neurotransmiterů zvýšit, což vede k většímu soustředění, jasnějšímu uvažování a vyššímu výkonu. Avšak při spánkové deprivaci nebo příliš vysokém stresu se prefrontální kortex dopaminem a noradrenalinem zaplaví a v podstatě se tím vyřadí z provozu. V takových okamžicích pak mozek není schopen se učit nebo jasně uvažovat (k tématu se vrátíme podrobněji v kapitole 8). Je-li prefrontální kortex mimo provoz, pravděpodobně budete jednat impulzivně a výsledkem budou hloupá rozhodnutí.

Bojovník se lvy (systém stresové reakce)

Systém stresové reakce přebírá velení, čelíte-li silné hrozbě, například predátorovi, nebo i v případě, že si takovou hrozbu jen představujete. Jeho účelem je chránit nás před tělesným ublížením. Tvoří ho amygdala, hypotalamus, hipokampus, hypofýza (podvěsek mozkový) a nadledvinky.

Klíčovou součástí detekčního systému hrozeb v mozku je amygdala, primitivní centrum zpracování emocí, které je silně citlivé na strach, zlobu a úzkost. Nepřemýšlí, jen cítí a reaguje. Při silném stresu řídí vše amygdala. Pod jejím vlivem máme sklon chovat se defenzivně, reaktivně, neflexibilně a agresivně.16 Máme tendenci sklouznout k zažitým vzorcům chování či instinktům, jimiž disponuje živočišná část naší povahy – bojovat, utéci či ztuhnout jako jelen ve světle reflektorů.

Cítí-li amygdala hrozbu, vyšle signál do hypotalamu a hypofýzy. Následuje rychlý telefonát do nadledvinek s požadavkem na okamžitou produkci hormonu adrenalinu. Díky adrenalinu dokážeme zvednout auto, pod nímž uvízlo naše dítě. Popsaná složitá sekvence výstrah proběhne rychleji než vědomá myšlenka. V ohrožení potřebujeme ráznou stresovou reakci. Na rychlosti instinktivní reakce může záviset naše přežití a evoluce nás vybavila tak, abychom ve stresu nemohli jasně (a zdlouhavě) přemýšlet.

Pro zdravou stresovou reakci je charakteristický prudký nárůst stresových hormonů, za nímž následuje rychlá obnova, návrat k původnímu stavu. Problém nastane, když k obnově nedojde dost rychle. Trvá-li stres dlouho, začnou nadledvinky produkovat kortizol přicházející „na scénu“ pomaleji. Jako by se na pomoc do dlouhé bitvy přivolal hlavní vojenský voj. Napadne-li zebru lev a podaří se jí utéct, normalizuje se jí hladina kortizolu během tři čtvrtě hodiny. Oproti tomu u člověka může zvýšená hladina kortizolu přetrvávat dny, týdny, nebo dokonce měsíce. Může to způsobit problém, zčásti proto, že chronicky zvýšená hladina kortizolu poškozuje a nakonec zabíjí buňky hipokampu, tedy místa, kde se tvoří a ukládají vzpomínky. Proto mají studenti problém se ve stavu akutního stresu cokoli naučit.

Hipokampus má jinou úlohu. Pomáhá stresovou reakci „vypínat“. Připomene: „Hele, nepamatuješ, jak jsi se minule stresoval, že přijdeš pozdě, a nakonec to nebyl žádný problém? Klídek.“ Působí jako uklidňující, loajální přítel, který se ukáže v pravý čas, aby vás odradil od skoku ze skály. Poskytuje správný úhel pohledu, neocenitelný pro všechny aspekty života. Lidé trpící posttraumatickou stresovou poruchou, jejichž činnost hipokampu byla narušena, tento úhel pohledu postrádají. Dostanou-li se do situace byť jen vzdáleně připomínající traumatizující událost v minulosti, například je pohltí dav v nákupnímu centru podobný jako na trhu v Bagdádu, když tam vybuchla bomba, jejich hipokampus nedokáže zasadit vzpomínku do kontextu a oni propadnou panice.

Stres způsobuje v mozku zmatek. Narušuje soudržnost mozkových vln, chuť zkoumat nové myšlenky a řešit problémy kreativně. Vykopne prefrontální kortex z místa řidiče a omezuje flexibilitu, s níž se můžeme dát dohromady (zotavit) nebo se učit. Je-li u kormidla Bojovník se lvy, možná budete mít zostřené instinkty na savaně obydlené lvy, ale už méně na hodině angličtiny. Jak byste se mohli soustředit na Shakespeara nebo vypočítání příkladu z matematiky, když vám tělo říká, že bojujete o přežití?

Nejde o to, že by stresová reakce byla špatná věc, ale je to trochu, jako když si pod tlakem situace přivoláte na pomoc „těžkooděnce“. Chcete ho mít k dispozici v těžkých časech, ale nechcete ho mít u sebe pořád. Jenže chronický stres působnost Bojovníka se lvy zvětšuje a tím i vaši náchylnost vůči strachu, úzkosti a zlobě.

Další dva systémy zde probereme pouze zběžně a podrobněji se k nim vrátíme v následujících kapitolách.

Roztleskávačka (motivační systém)

Motivační systém je centrum odměn v našem mozku uvolňující neurotransmiter dopamin. Vše, co vám přináší pocit naplnění – výhra ve sportovním utkání, vydělání peněz, příjemný sexuální prožitek, projev uznání – vede ke zvýšení úrovně dopaminu. Naopak nízká hladina dopaminu bývá spojována s nízkou motivací, slabým úsilím a nudou. Optimální hladina dopaminu umožňuje prožitek takzvaného flow, plynutí; blíže se tomuto tématu budeme věnovat v kapitole 5 v souvislosti s veledůležitou otázkou motivace. Slovy uznávaného odborníka na stres Roberta Sapolskeho: „Dopamin je víc o chtění než o dostávání.“17 Je klíčem k vnitřní motivaci. Jste-li chronicky ve stresu, hladina dopaminu v průběhu času klesá. Pro člověka je pak těžší něco chtít – a ve výsledku ztratí jakoukoli motivaci.

Buddha (klidový stav)

Dlouhá léta se vědci zkoumající aktivitu mozku pomocí magnetické rezonance zaměřovali především na to, co mozek aktivuje, když dostane konkrétní úkol (například počítat pozpátku od tisíce do jedné). Ale na přelomu jednadvacátého století se začali zabývat i tím, co se v mozku děje, když si jen tak sedíme, zabraní do svých myšlenek. Zjistili, že v mozku existuje složitá a vysoce integrovaná síť, která se aktivuje pouze tehdy, když „neděláme nic“. Používá se pro ni termín default mode network (DMN), tedy síť bazální mozkové aktivity. Poznatky o jejím fungování jsou zatím poměrně nové, ale víme, že jde o velice důležitý systém, protože spotřebovává šedesát až osmdesát procent mozkové energie.18

Síť bazální mozkové aktivity (DMN)

Obrázek 2. Síť bazální mozkové aktivity (DMN, default mode network) je koncentrována v těch oblastech přední a zadní části mozku, které se aktivují, když přemýšlíme o minulosti nebo budoucnosti, když spíme nebo jsme „vypnutí“, a umožňuje také snění za bílého dne.

Sedíte-li někde v čekárně nebo odpočíváte po večeři, tak pokud nečtete, nesledujete televizi nebo netelefonujete, síť bazální mozkové aktivity začne produkovat myšlenky o budoucnosti nebo třídit minulost. Vlastně zpracovává váš život. Aktivuje se během denního snění, během určitých druhů meditace, a když se večer ukládáme ke spánku. Provádí pro nás sebereflexi, a také uvažuje o ostatních lidech. Tato část mozku je vysoce aktivní, když se nesoustřeďujeme na žádný úkol. Je to ta část, která se „vypíná“. Zdravou síť bazální mozkové aktivity potřebujeme k tomu, abychom svému mozku dopřáli osvěžení a aby mozek uložil informace do trvalejších míst, získal perspektivu, zpracoval složité myšlenky a mohl být následně skutečně kreativní. U mladých lidí má tato část mozku vazbu i na rozvoj silného smyslu pro identitu a schopnost empatie.19 Asi nepřekvapí, že stres zabraňuje síti bazální mozkové aktivity ve správném fungování. Vědci se obávají, že důsledkem nadměrného používání technologií mají mladí lidé málo příležitostí aktivovat síť bazální mozkové aktivity, a tudíž i málo příležitostí k sebereflexi.

Existuje velké množství vědeckých poznatků o mozku, které je potřeba pochopit. Prozatím si zapamatujme zejména to, že chronicky stresované děti mají běžně mozek zaplavený hormony ochromujícími vyšší mozkové funkce a oslabujícími jejich emoční odezvu. Části mozku zodpovědné za paměť, uvažování, pozornost, úsudek a emoční kontrolu se oslabují a nakonec i poškozují. Za nějakou dobu se tyto oblasti mohou zmenšit, zatímco části mozku detekující hrozby se zvětší. V konečném důsledku může nadměrně reaktivní stresový systém způsobit, že se u dítěte s větší pravděpodobností rozvinou úzkostné poruchy, deprese a řada dalších duševních nebo fyzických potíží.

Onehdy za mnou přišel jeden z mých studentů a hlásil, že v testu totálně vybuchl. „Měl jsem záchvat paniky a zase jsem musel odejít ze třídy,“ řekl. „Pokaždé se zaseknu na nějaké otázce a ztratím spoustu času. Když pak přijde učitel a oznámí, že máme posledních pět minut, je to jako spouštěč – prostě to vzdám. Přitom to šlo tak dobře. Ale pak jen moc dlouho sedím nad jednou věcí a to mě dostane.“

„A co ti běželo hlavou, když se ten problém zase objevil?“ zeptal jsem se ho.

„Když jsem zkusil jít na další otázku, jako bych nemohl logicky uvažovat. Jako bych nerozuměl tomu, co čtu. Nebo jak problém řešit.“

Řízení převzal Bojovník se lvy a Pilota, který odpovědi znal, najednou nebylo nikde vidět.

— Ned

Stres, úzkost a deprese

V zámožných úspěšných komunitách od Washingtonu po Palo Alto nejsou případy sebevražd na zdejších středních školách ničím neobvyklým. Když k takovému případu dojde, prolíná se reportážemi v médiích směsice zármutku, lomení rukou a nevěřícího údivu. Objevují se komentáře: „Prostě tomu nemůžu uvěřit. Patřil k nejlepším studentům v ročníku, chodil do čtyř pokročilých kurzů AP2* a měl vynikající známky. V naší komunitě byl vůdčí osobností a měl i skvělé výsledky ve sportovním týmu. Proč by si měl chtít vzít život?“

V těch výrocích se vnitřně odráží přesvědčení, že na život si mohou chtít sáhnout pouze neúspěšní lidé.

Mozek, který se namáhá a je totálně zapojený do určité činnosti, vypadá jinak než mozek podávající vysoký výkon, ale pod vlivem toxického stresu. Nedáte-li mozku a tělu možnost se zotavit, může se chronický stres proměnit v úzkost. Místo abyste viděli lvy, jen když jste na savaně, vidíte je všude, i když nikde poblíž nejsou a vám by mnohem víc prospělo, kdybyste se uklidnili. Amygdala reaguje intenzivněji, než by měla, a když se prefrontální kortex „odpojí“, už nedokážete rozlišit věci, které vás ohrožují a které ne.20 Vítejte v úzkosti.

Chronický stres může vyvolat pocity bezmocnosti. Jestli nemůžete udělat nic, co by situaci zlepšilo, proč se vůbec o něco snažit? Bezmocnost ve vás vzbudí pocit, že úkol prostě nezvládnete. Přitom ve skutečnosti máte k jeho zvládnutí všechny potřebné schopnosti.21 Chronický stres vede k potížím, jako jsou problémy se spánkem, přejídání, prokrastinace nebo snížená ochota o sebe pečovat. Hladina dopaminu klesá, a stejně tak noradrenalinu a serotoninu.22 Tímto způsobem se stres může po spirále rozvinout až v depresi.

Důležité je si uvědomit, že značnému podílu tohoto duševního a emočního strádání lze zabránit. Na rozdíl od cukrovky 2. typu nebo autismu (které jsou z vysoké míry dědičné) hrají v úzkostných poruchách, depresi a závislosti významnou roli prožitky a zkušenost. Znamená to, že změníme-li způsob svého života, mělo by být možné výskyt těchto potíží snížit.

Proč má stres takový vliv

Toxický stres škodí v každém věku, ale v některých obdobích života obzvlášť. Podobně jako mají poruchy příjmu potravy zásadní vliv na mladé tělo ve vývoji, může mít chronický stres devastující účinek na mladý vyvíjející se mozek.

Podle výzkumů je mozek na stres nejcitlivější v těchto obdobích: 1. v prenatálním období (je-li žena v těhotenství velmi stresovaná, u dítěte se pak projevuje větší náchylnost ke stresu), 2. v raném dětství, kdy jsou nervové obvody obzvlášť tvárné, a 3. během dospívání, tedy v mocném, ale zranitelném období mezi dětstvím a dospělostí.23

Pojďme se blíže podívat na mozek adolescentů, neboť je to velice aktivní místo. U dětí ve věku dvanácti až osmnácti let dochází k většímu rozvoji mozku, než v kterémkoli jiném období života (s výjimkou několika prvních let po narození). Dospívající mozek vytváří důležité nové cesty a spojení, ale prefrontální kortex, sídlo úsudku, dospěje až ve věku kolem pětadvaceti let. (A funkce emoční kontroly následují až teprve kolem třiceti pěti let!) Je-li systém stresové reakce delší dobu „zapnutý“, prefrontální kortex se nemůže vyvíjet tak, jak by měl. A v tom spočívá jádro problému, protože dospívající jsou ke stresu náchylnější než malé děti nebo dospělí.

Normální adolescenti, i ti, kteří nejsou dlouhodobě vystaveni nějakému faktoru stresu, mají na stres přehnanou reakci. Na Cornellově univerzitě realizovala B. J. Caseyová studii, kdy adolescentům ukazovali fotografie zděšených tváří. Jejich amygdala vykazovala silnější reakci, než tomu bylo u dětí nebo dospělých. Také při mluvení na veřejnosti projevují adolescenti silnější stresovou reakci než jiné skupiny. Při studiích se zvířaty se zjistilo, že po delším vystavení stresu se dospělí jedinci vzpamatovali zhruba během týdne, zatímco dospívajícím jedincům to trvalo asi tři týdny. Adolescenti mají také nižší odolnost vůči stresu než dospělí. S větší pravděpodobností se u nich rozvinou nemoci související se stresem, jako je rýma, bolesti hlavy nebo žaludeční potíže.24

Úzkost plodí další úzkost, bez ohledu na věk. Ale podle studie z roku 2007 může být pro dospívající situace ještě kritičtější.25 V reakci na stres se obvykle uvolňuje hormon THP, který pomáhá zklidnit nervové buňky a snižuje pocity úzkosti. Ale zatímco u dospělých myší ve studii hormon THP opravdu fungoval jako uklidňující prostředek, na dospívající myši měl zanedbatelný účinek. Znamená to, že adolescenti to mají opravdu těžké: jednak jsou vůči stresu obecně náchylnější, jednak mají pro boj se stresem méně prostředků. Úzkost se vrší a naděje na úlevu v nedohlednu.

Totéž platí pro deprese, jež podle výzkumů zanechávají v mozku jakési „jizvy“, takže pak je ke spuštění další epizody deprese potřeba stále méně a méně stresu. Nakonec se už může deprese spustit bez jakýchkoli viditelných faktorů. Dospělí, kteří prožili během puberty byť jediný případ silné deprese, mají ve větší míře dlouhodobé problémy v zaměstnání, ve vztazích a jsou méně spokojeni se životem.26 I když se zdá, že se teenager z deprese plně zotavil, existuje větší pravděpodobnost, že u něj přetrvají mírné příznaky, jako je pesimismus, poruchy spánku nebo poruchy příjmu potravy, takže bude později v životě depresi náchylnější.27

Poprvé Bill s Jaredem prováděl testy, když mu bylo deset a bylo potřeba vyloučit poruchu pozornosti s hyperaktivitou, tedy ADHD (která se potvrdila). Jared byl srdečný veselý kluk, bylo příjemné být v jeho společnosti. Rodiče i učitelé se rozplývali nad jeho pozitivní povahou, každého si získal. Všichni mu říkali Teflonové dítě, protože se zdálo, jako by se od něj všechny problémy odrážely. Bill pak znovu testoval Jareda v jeho šestnácti letech, ve druhém ročníku na střední. Ve škole si vedl dobře, velmi mu záleželo, aby se dostal na prestižní Dukeovu univerzitu. Billa však znepokojovala informace, že po nástupu na střední školu začal Jared trpět depresemi a bral od té doby antidepresiva. Vyprávěl Billovi, že kombinace vysokého stresu kvůli škole a neustálé únavy ho nakonec „dohnala až na samý kraj“. Najednou začal být pesimistický a přestal mít do čehokoli chuť. Léky mu pomohly, ale stejně Jared udával, že cítí vysokou míru stresu a únavu. Podílel se na tom určitě i fakt, že běžně kvůli úkolům zůstával vzhůru až do půl jedné nebo do jedné v noci. Měl pocit, že musí být tak dlouho vzhůru: „Bojím se, že když půjdu spát dřív, někdo v Idahu se bude učit do jedné a sebere mi místo na Dukeově univerzitě.“

Jared není odsouzen k životu s těžkou depresí, ale bude již navždy náchylnější vůči depresivním stavům. Jeho příběh názorně ukazuje, k jak dramatické změně může dojít, je-li dítě po dlouhou dobu vystaveno stresu a únavě: od přírody pohodová povaha se může stresem zlomit i narušit. Právě na základě práce s dětmi, jako byl Jared, došel Bill k závěru, že vzorcem vzniku úzkosti a deprese je kombinace nadměrného stresu a nadměrné únavy po delší časové období.

Varování: nemůžeme kontrolovat vše

V naší společnosti převládá názor, že budeme-li dostatečně tvrdě pracovat, dosáhneme, čehokoli chceme. Jenže z toho plyne nebezpečný závěr, že pokud jsme toho nedosáhli, je to proto, že jsme se dostatečně nesnažili. Mezi jednotlivými lidmi existují obrovské rozdíly v přirozených schopnostech i ve způsobu fungování mozku. (Různí lidé mají různou rychlost zpracování informací v mozku, odlišnou paměť i odolnost vůči stresu.) Můžete tvrdě pracovat, snažit se, a stejně nedosáhnete, čeho chcete. Skutečnou otázkou je, co si z toho nezdaru odnesete? Berete jej jako verdikt o své hodnotě? Rozhodnete se vymyslet jinou strategii? Nebo mávnete rukou a zkusíte jiný cíl?

Různé reakce lze nejlépe pozorovat ve sféře přijímacího procesu na vysokou školu. Představa, že je přijetí na vysokou školu čistá meritokracie, tedy že závisí na osobní kvalitě a zásluhách uchazeče, je stresující – a nepravdivá. Jistě, vysoké školy si cení studijních úspěchů, ale většinou dávají preferenční body i za sportovní dovednosti, zvláštní nadání a diverzitu nejrůznějšího typu (sociálněekonomickou, geografickou, etnickou, nebo když jde o prvního vysokoškoláka v rodině a podobně). Na Harvardu by zřejmě bez potíží naplnili celý první ročník studenty z bohatých bělošských rodin z Massachusetts s GPA3* v hodnotě 4,0 a skóre SAT4* přes 1 400. Ale nedělají to. Když studenta nepřijmou na jeho vybranou školu, znamená to snad, že se dostatečně nesnažil? Samozřejmě že ne. Je tolik faktorů, na něž nemá vliv, například kolik se zrovna toho roku hlásí na danou školu uchazečů, zda pracovník v přijímací komisi neměl špatný den nebo už nebyl unavený žádostmi studentů ze soukromé školy z Iowy, kteří měli černé pásky v judu a uměli rusky. Vstupujeme na tenký led, bereme-li toto všechno „na sebe“ a věříme, že můžeme mít pod kontrolou nekontrolovatelné.

Hlavním cílem této knihy je ukázat rodičům, jak mohou pomoci svým dětem zvýšit odolnost vůči stresu, tedy aby byly schopné fungovat i ve stresujících situacích – a stresu se zbavovaly, „setřásly“ ho ze sebe, místo aby si ho v sobě akumulovaly. Odolnost vůči stresu má vysokou korelaci s úspěchem ve všech oblastech života. Chceme děti motivovat, aniž bychom je přepínali, chceme je tlačit k vyšším výkonům, ale nechceme je zlomit. Chceme, aby zažívaly pozitivní stres a snesitelný stres, ovšem správným způsobem a s potřebnými projevy podpory. Chceme dát jejich mozku veškerou podporu a prostor, aby se mohly správně rozvíjet. Jak toho dosáhnout? Stále se vracíme k tématu kontroly nad životem. Co to znamená pro vás jako rodiče, si podrobněji popíšeme v následující kapitole, kde doporučujeme, abyste byli pro své děti spíš konzultanty než jejich manažery nebo šéfy.

Co můžete udělat už dnes večer

- Sepište si seznam věcí, které vaše dítě může ovlivňovat (řídit). Existuje něco, co byste na seznam mohli přidat?

- Zeptejte se dítěte, zda je něco, o čem by chtělo rozhodovat samo (a doposud to tak není).

- Uvědomte si, jakým způsobem s dítětem mluvíte o denním programu. Říkáte „Dnes budeme dělat toto a toto“, nebo nabídnete více možností?

- Povězte dítěti (jestli mu je už alespoň deset let) zhruba toto: „Právě jsem si četl něco zajímavého – že nás v životě stresují hlavně čtyři věci. Nové situace, věci, které jsme nečekali, situace, kdy máš pocit, že by ti někdo mohl ublížit, kritizovat tě nebo ztrapnit, a situace, kdy cítíš, že nemáš věci pod kontrolou, protože je nemůžeš ovlivnit. Je to zajímavé, protože třeba v práci jsem nejvíc ve stresu, když se ode mě něco očekává, ale já nemůžu ovlivnit všechno, co je potřeba, aby se ten úkol splnil. Jsou věci, které tebe stresují?“ Ukážete-li dítěti stres ve vlastním životě a mluvíte o něm, budujete v dítěti uvědomění stresu – což je zásadní krok k tomu, udržet stres na uzdě. Jak se říká: „Dokážu-li to pojmenovat, můžu to zkrotit.“

- Vykazuje-li vaše dítě známky skutečné úzkosti, promluvte si o tom s jeho pediatrem. Zjistěte, zda nebude potřeba odborné pomoci nebo konzultace. Z výzkumu vyplývá, že řeší-li se úzkost v raném stadiu, výrazně se snižuje riziko opakovaných potíží.

- Trápí-li se dítě něčím, můžete mu dát najevo, že je v bezpečí, že jste tu pro něj, ale zase to s projevy podpory nepřehánějte. Zároveň dejte najevo, že věříte jeho schopnosti důvod stresu zvládnout. Nepodceňujte jeho pocity, ani se nesnažte situaci vyřešit za něj.

- Zamyslete se, jakým způsobem se snažíte, ať úmyslně nebo bezděky, dítě ochránit před situacemi, které by mu mohly přinést určitý stres, ale současně by pro něj znamenaly rozvoj. Nezaměřujete se příliš na jeho bezpečnost? Existují situace, kdy byste mohli dát dítěti více nezávislosti a více možností?

- Během let vznikla celá řada systémů a škál pro měření toho, jak lidé vnímají, do jaké míry mohou svůj život řídit a ovlivňovat. „Pradědečkem“ všech je Rotterova škála vytvořená J. B. Rotterem v roce 1966. Doporučujeme vám se s ní seznámit. Lépe pak pochopíte vlastní silné a slabé stránky v oblasti autonomie. Pro děti je podle našeho názoru výborná škála, kterou vytvořili Steven Nowicki a Bonnie Stricklandová. Obsahuje otázky typu: „Myslíš, že můžeš zabránit tomu, abys dostal rýmu?“ Nebo: „Když tě někdo nemá rád, myslíš, že s tím můžeš něco udělat?“ Možná by vás odpovědi vašeho potomka překvapily.

KAPITOLA 2

„Mám tě příliš rád, než abych s tebou válčil kvůli domácím úkolům“

RODIČ JAKO KONZULTANT

Bill jednou pracoval s patnáctiletým hochem jménem Jonah, který nesnášel domácí úkoly. Ještě víc než úkoly samotné Jonah nesnášel, jak ho rodiče komandovali a neustále kontrolovali. Když Bill Jonaha požádal, aby mu popsal typický podvečer doma, řekl: „Od šesti do půl sedmé většinou večeříme. Pak se asi do sedmi můžu dívat na televizi. A pak od sedmi do půl deváté předstírám, že se učím a píšu úkoly.“

Hodinu a půl předstírat dělání úkolů? To je hodně úsilí vynaloženého na to, něco nedělat. Představte si, jak Jonah sedí za stolem, před sebou úkol, a on vymýšlí výmluvy, proč ho neudělá. Proč prostě ten pitomý úkol neudělá? Zčásti proto, že je už unavený, když od rodičů slyší pořád dokola:

„Budeš mít jen jeden pokus dostat se na dobrou vysokou a ty na to úplně kašleš.“

„Počkej, jednou nám poděkuješ.“

„Holt se musíš naučit dělat i věci, které se ti dělat nechtějí.“

„Jestli se nenaučíš, jak být úspěšný ve škole, jak chceš být úspěšný v životě?“

Jonahovi rodiče to mysleli dobře, ale z kakofonie hlasů kolem něj více než co jiného vystupovalo do popředí jediné sdělení: ,,My víme, co je pro tebe dobré, a ty to nevíš.“ Představte si, že byste si povídali s partnerem, a on (nebo ona) by řekli:

„Jak ses dneska měl? Dostal jsi za ten projekt dobré hodnocení? Uvědomuješ si, jak je pro tebe důležité brát svou práci vážně, že? No, já vím, že to někdy nemáš lehké, že to není žádná zábava. Ale fakt by ses měl snažit, aby tě povýšili, protože pak budeš mít mnohem víc možností do budoucna. Víš, zdá se mi, že pro to ne vždycky děláš maximum. Možná by ses mohl snažit o něco víc.“

Už chápete? Podobné „rady“ by vás asi pěkně vytočily. I Jonaha vytáčejí. A jediný způsob, který vymyslel, aby si zachoval identitu, bylo nedělání úkolů.

Rozumíme, odkud pramení přístup Jonahových rodičů. Milovali ho víc než cokoli jiného a trápilo je, když viděli, že by se nemusel v životě uplatnit. Viděli, jak velké má schopnosti, a vnímali to tak, že si pod sebou sám podřezává větev. A to jen kvůli své tvrdohlavosti, nedostatku disciplíny a ochoty pracovat. Prostě puberťák. Viděli jeho situaci z širší perspektivy, kdežto on ji zatím takto vidět nedokázal. Jen kdyby ho teď dokázali přidržet u učení a přitlačit na něj. Zabránili by mu, aby ustrnul a musel jednou nést následky svého nerozumného postoje. Chovali se tak nejen proto, že si přáli, aby byl v životě úspěšný, ale také proto, že to považovali za svou povinnost jakožto rodičů.

Podobně uvažuje mnoho milujících rodičů. Ale budeme vás muset požádat, abyste tento způsob uvažování opustili. Zaprvé prostě proto, že nefunguje. Navzdory enormnímu úsilí dospělých ochránit Jonaha před sebou samým pokračoval ve svém postoji a plýtval svým i jejich časem, protože od svého okolí nedostával sdělení: ,,Toto je tvoje práce, je to tvůj život a jaké si to uděláš, takové to budeš mít.“ Potřeboval od svých rodičů nabídku pomoci, ale také aby mu dali najevo, že ho nikdo k učení donutit nemůže. Během let Bill viděl, že spousta dětí jako Jonah nakonec v životě dosáhla úspěchu. Avšak stalo se tak pouze tehdy, když rodiče a učitelé vzdali snahu nutit je pracovat na svém úspěchu podle jejich představ a děti dostaly možnost vymyslet si vlastní způsob.

V této kapitole chceme vysvětlit, proč vám snaha děti řídit nepřinese výsledky, po jakých toužíte, a proč tím riskujete, že z nich vychováte jedince, které bude potřeba neustále do všeho tlačit – jejich vlastní vnitřní motivace totiž nebude mít prostor se rozvinout nebo se pod neustálým vnějším tlakem úplně vytratí. Také vás chceme požádat, abyste vyzkoušeli jinou strategii, než je rodič jako manažer a policista: rodič jako konzultant.

Představte si konzultanty v obchodním světě. Jak to dělá dobrý konzultant? Zjistí, jaké má klient problémy a které z těch problémů jsou nejdůležitější. Ptá se, co je klient ochoten udělat nebo čeho se vzdát, aby dosáhl požadovaného cíle. Poskytne radu, ale nenutí klienta, aby změnu zrealizoval – chápe, že to je koneckonců klientova zodpovědnost.

„Ale tohle je moje dítě, ne nějaký klient,“ namítnete možná. Ano, máte pravdu. Ale pravdou je také to, že se nejedná o váš život, ale život vašeho potomka.

Jako rodiče chceme instinktivně své děti chránit a vést, obvykle s předpokladem, že víme, co je pro ně nejlepší. U batolat to je obecně v pořádku. Musíme převzít zodpovědnost za řízení všech stránek jejich života. Ale přitom i novorozenci už projevují svou individualitu, někdy i způsobem, který nás zahanbuje – nebo dokonce nám nahání strach. Vzpomeňte si na miminka sveřepě odmítající spát nebo jíst. Odborníci na neonatalogii a raný vývoj dítěte zdůrazňují význam přizpůsobení se osobnosti miminka a jeho potřebám.

Když za námi přijdou rodiče a vyjadřují obavy, že jejich dítě postrádá motivaci, má problémy se spolužáky nebo špatný školní prospěch, obvykle jim položíme jednoduchou otázku: „A čí je to problém?“ Otázku míníme čistě řečnicky, ale rodiče většinou vypadají překvapeně. Když vám doma dcerka brečí, že se s ní kamarádky nechtějí bavit nebo ji učitelka před třídou ztrapnila, snadno nabudete pocit, že to je i váš problém. Zraňuje vás, když vidíte, že trpí – jen málo věcí vyvolá zlobu rodičů spolehlivěji, než když se někdo špatně chová k jejich dítěti. Zloba a bolest ve vás zůstane i dlouho poté, co dítě na celou situaci zapomene. Ale v konečném důsledku je to problém vašeho dítěte, ne váš.

Toto přehodnocení je pro mnoho rodičů velmi obtížné. Chtějí pro své dítě to nejlepší a udělají všechno, aby ho uchránili před utrpením. Jenže skutečnost je taková, že chcete-li dát dítěti větší kontrolu nad životem, budete se muset vzdát té své (alespoň v jisté míře). Konzultant, jemuž dojdou nápady, když podnik svých cílů nedosáhne, nebo nedokáže využít svého plného potenciálu, se sám stává součástí problému. Pamatujte, že vaším úkolem není řešit problémy dítěte, ale pomoci mu naučit se vést svůj vlastní život. V praxi přehodnocení role znamená, že sice budete děti vést, podporovat, učit, pomáhat jim a nastavovat hranice, ale současně vám i dětem musí být jasné, že odpovědnost za svůj život si nesou samy. Jak o dětech napsal Eckhart Tolle: „Přicházejí na svět vaším prostřednictvím, ale nejsou ‚vaše‘.“1

Neříkáme, že je to jednoduché. Koneckonců, hodně do svých dětí investujeme a může být děsivé uvědomit si, jak malou míru kontroly nad nimi máme. Ale léta našich zkušeností nás poučila, že snažit se děti přinutit k něčemu, co je pro ně podle našeho názoru nejlepší, naruší naše vztahy a je to jen ztráta energie, kterou bychom mohli využít pro jejich růst jiným způsobem.

Války kvůli domácím úkolům

„Nesnáším dobu mezi večeří a odchodem dětí do postele, protože je to nekonečný boj,“ řekl jeden rodič.

„Je to jako válečná zóna,“ řekl další.

„Každý večer u nás doma vypukne třetí světová válka.“

Je zajímavé, jak často rodiče v souvislosti s večerní přípravou dětí do školy napadají metafory s válkou. Abyste si udělali představu o rozsahu válčení nad domácími úkoly, doplníme informaci, že všichni tři výše citovaní rodiče tyto věci řekli Billovi během téhož týdne. Proto jsme také usoudili, že nejlepší arénou pro zkoumání rodičovských pochyb a otázek o roli rodiče jako konzultanta bude tíživé téma domácích úkolů. Ale i když je tato kapitola převážně o domácích úkolech, ve skutečnosti se týká mnoha dalších aspektů rodičovské výchovy.

Existují tři hlavní důvody, proč boje kvůli domácím úkolům nemají smysl. Zaprvé, možná zjistíte, že prosazujete pravidla a postupy, kterým ve skutečnosti sami moc nevěříte. Jeden tatínek se zděsil, když zjistil, že své desetileté dceři vysvětluje, jak je důležité znát hlavní města všech států USA – přestože jak sám řekl: „Vystudoval jsem práva, ale ani kdybyste mi dali pistoli k hlavě, nevzpomenu si, jaké je hlavní město Wyomingu.“ (Je to Cheyenne. Ale prosím, nezkoušejte nás z ostatních čtyřiceti devíti.) Rodiče obvykle cítí povinnost dohlížet na domácí úkoly a nepřemýšlejí o svém základním poslání: vychovat zvídavého motivovaného jedince.

Zadruhé, vynakládají-li rodiče větší úsilí na splnění školních povinností než děti samotné, děti to neposílí, naopak je to oslabí. Je to jednoduchá matematika: když vy vynaložíte devadesát pět jednotek energie ve snaze, aby dítě ve škole uspělo, dítě věnuje pět jednotek energie. Pokud přesto nejste s výsledky spokojeni, nebo se bojíte a zvýšíte svůj vklad – vynaložíte devadesát osm jednotek energie, dítě zareaguje adekvátně a vynaloží pouze dvě jednotky. Například Jonahovi zařídili rodiče doučování, chodil k terapeutovi a také navštěvoval školního poradce. Ti všichni s rodiči pravidelně jeho neochotu dělat domácí úkoly řešili. Jonah sám nedělal nic. Kontraproduktivní charakter celé situace se může změnit teprve tehdy, až se změní výchozí poměr energií. Což často nastane, teprve až naprosto vyčerpaný rodič kapituluje: „Já už prostě dál nemůžu. Budeš se starat sám.“

Chováte-li se tak, jako by byla vaše povinnost zajistit, že dítě bude mít hotové domácí úkoly, bude cvičit na klavír nebo trénovat nějaký sport, posílíte v něm chybný postoj, že je za splnění jeho povinností zodpovědný někdo jiný. Dítě na své povinnosti nebude myslet, protože někde uvnitř ví, že nakonec ho vždycky někdo „přiměje“ je udělat.

Třetí a zřejmě nejdůležitější důvod spočívá v tom, že dítě prostě nepřinutíte dělat něco proti jeho vůli. Když budete mít v hlavě, že se musíte snažit ho k tomu dotlačit, budete jen frustrovaní, pokud se vám to nepovede.

Možná jste už někdy slyšeli modlitbu za dar rozlišování. Zní přibližně takto: Bože, dej mi sílu, abych změnil věci, které změnit mohu, dej mi trpělivost smířit se s věcmi, které změnit nemohu, a dej mi moudrost, abych od sebe obojí rozlišil. Jako rodiče bychom měli mít tento moudrý přístup stále na paměti. Sestavili jsme stručný přehled popisující princip ještě jasněji:

1. Nemůžete děti nutit dělat něco proti jejich vůli.

2. Nemůžete děti nutit chtít něco, co nechtějí.

3. Nemůžete děti nutit nechtít něco, co chtějí.

4. Je v pořádku (alespoň teď), když chtějí, co chtějí, a nechtějí, co nechtějí.

Když na přednáškách zdůrazňujeme, že nemůžete někoho nutit dělat něco proti jeho vůli, hodně posluchačů souhlasně přikyvuje, jako by to bylo přece jasné. Ale jiní vehementně odporují. (Jeden psycholog v Billově ordinaci řekl: „Neříkejte to mým dětem!“) Téma vynucování vzbuzuje intenzivní emoční reakce. Na přednášce pro středoškolské a vysokoškolské učitele jeden z nich rozezleně namítal: „Ale samozřejmě že můžete. Neustále nutím děti do různých věcí.“ Ale to není tak úplně pravda. Představte si, že dítě má před sebou jídlo a nechce jíst, ale vy se rozhodnete ho „přinutit“. Co uděláte? Přinutíte ho otevřít pusu, nacpete mu tam jídlo a budete mu čelistmi pohybovat nahoru a dolů? Jestli to uděláte, kdo bude ve skutečnosti jíst? Dítě jíst nebude – bude násilně krmeno. S domácími úkoly je to podobně. Když dítě opravdu vzdoruje vašim snahám přinutit ho udělat úkoly, co uděláte? Nacpete mu do očí zápalky, aby se mu nezavíraly, a strčíte mu před obličej učebnici? Bude se opravdu učit?

Ned měl studentku, jejíž matka trvala na tom, aby si druhou přihlášku dala na Chicagskou univerzitu, kdyby se na svou vybranou školu nedostala. „Ale mami, mně se do Chicaga vůbec nechce,“ snažila se matce vysvětlit.

„Na tom nezáleží,“ řekla matka, „je to velice dobrá škola.“

„Nepřihlásím se tam,“ řekla dcera.

„Pošlu tam přihlášku za tebe. Domluvím se s tvou starší sestrou, aby napsala eseje,“ řekla matka.

Naštěstí dívku vzali na školu, kterou si vybrala, a matka nemohla své odhodlání uplatnit. Ale stejně máme o vývoj vztahů v rodině jisté obavy.

Občas můžeme dětem nebo dospívajícím zabránit něco udělat: buď jim v tom zamezíme fyzicky, nebo je upozorníme na nepříjemné následky. Můžeme jim také určité věci fyzicky provést, například je kopající a vřískající dotáhneme do zubní ordinace. Můžeme se pokusit návrh formulovat jinými slovy, abychom je přiměli spolupracovat nebo souhlasit. A můžeme je zkusit motivovat nějakou odměnou nebo naopak hrozbou. Ale ve většině případů je ve skutečnosti nedokážete přinutit něco dělat. Nežijeme v totalitním světě Mechanického pomeranče, kde lze chování lidí ovládat prostřednictvím strojů. Maximálně můžeme udělat to, že jim situaci znepříjemníme natolik, aby se nakonec podřídili. Ale i když se někdy zdá, že metoda krátkodobě funguje, z dlouhodobého hlediska účinná není. Je jako strach – krátkodobě motivuje, přinutí vás běžet rychleji, ale dlouhodobě má negativní důsledky, protože kdo by dokázal žít takovým způsobem?

Smířit se s faktem, že nemůžete děti přinutit dělat věci, které nechtějí, je osvobozující. Zbavíte se veškerého tlaku. Až se příště přistihnete, že chcete dítě do něčeho nutit, zastavte se a připomeňte si: „Pozor, tady je něco špatně. Chovám se, jako bych mohl své dítě přinutit to udělat, ale ve skutečnosti nemůžu.“

Přesně takovou radu dal Bill Jonahovým rodičům. Vysvětlil jim, že svými pokusy uplatňovat kontrolu spouštějí v Jonahovi odhodlanost uplatnit jeho vlastní kontrolu, i kdyby to mělo znamenat, že udělá pravý opak, než co je v jeho nejlepším zájmu. Naopak dají-li mu na srozuměnou, že za své domácí úkoly nese odpovědnost jen on sám, zbaví ho reflexu bránit se zuby nehty každému projevu „nadvlády“. Také se jim snažil vysvětlit, že jen proto, že mají starosti kvůli některým synovým rozhodnutím, by pořád neměli nasazovat nesouhlasný tón. Měli by si spolu užívat legraci a pohodu, a ne mu každou minutu společně tráveného času připomínat vážnost situace.

„Takže co nám vlastně radíte?“ ptali se rodiče. „Měli bychom ho prostě nechat, aby si nabil nos a aby špatně dopadl?“

V jejich otázce se odráží jedno běžné nepochopení. Rodiče se domnívají, že existují jen dvě cesty: autokratická, nebo liberální. Autokratičtí rodiče kladou hlavní důraz na poslušnost, liberální rodiče zdůrazňují, že děti musí být hlavně šťastné, a pokoušejí se jim za tím účelem plnit všechna přání.

Ale prakticky všichni odborníci na vývoj dítěte, včetně vlivných psychologů a autorů, jako jsou Madeline Levineová nebo Laurence Steinberg, propagují třetí možnost: autoritativní rodičovství. Znamená to projevovat podporu, ale nekontrolovat. Autoritativní rodiče chtějí, aby s nimi děti spolupracovaly proto, že je mají rády a respektují je; chtějí, aby se učily z vlastních zkušeností. Již přinejmenším šedesát let výzkumů potvrzuje, že autoritativní rodičovství představuje nejúčinnější přístup.2 Zdůrazňuje vlastní motivaci dítěte a nad poslušnost staví vyzrálost dítěte. Tento výchovný styl dítěti sděluje: „Udělám cokoli, abych ti pomohl uspět, ale nebudu tě do něčeho tlačit jen proto, že to chci já.“ Autoritativní rodiče ale nedávají svému dítěti totální volnost. Vymezují jisté hranice a řeknou, pokud se jim nějaké jednání nebo chování dítěte nelíbí. Nicméně ho neřídí. V prostředí autoritativních rodičů nemusí vyvíjející se mozek dítěte vynakládat enormní množství energie na to, aby odporoval věcem, jež jsou v jeho vlastním zájmu.

Jonahovi rodiče si vzali Billovy rady k srdci, přestože to nebylo lehké. Místo aby matka večer zjišťovala: „Máš na zítřek nějaké úkoly?“, se jen syna optala: „Budeš dnes chtít s něčím pomoct? Ráda bych to věděla, ať si můžu naplánovat, co budu večer dělat.“ Dala jasně najevo, že je ochotná mu jakkoli pomoci a že si na to vyhradila čas. Zajistila, aby měl na učení k dispozici tichou místnost a nikdo ho nevyrušoval. Nabídla, že mu domluví doučování nebo někoho z vyšší třídy ze školy, kdo by mu s úkoly pomohl. (Děti bojující s rodiči kvůli úkolům najednou pracují s učitelem nebo středoškolákem, který je doma doučuje, na úkolech dychtivě. A zařídit na doučování středoškolského studenta ani nemusí rodiče moc stát.) Ale rodiče Jonahovi současně řekli: „Pomůžeme ti jakkoli, ale jedno dělat nebudeme: nebudeme se chovat, jako by tvoje povinnosti byly naše zodpovědnost – protože tím bychom ti jen uškodili.“ Jak uvidíte, až se k Jonahovu příběhu vrátíme, jejich přístup se osvědčil.

Proč dětskému mozku svědčí konzultantský model

Někteří rodiče, obeznámeni s výzkumem vývoje mozku, nám říkají: „Jak můžu svému dítěti věřit, že bude zodpovědně přistupovat ke svému vzdělání? Vždyť ještě nemá vyvinutý mozek.“ V určitém smyslu je to pravda – u dítěte se stále ještě vyvíjí úsudek. Ale právě o to jde: potřebuje pro svůj rozvoj prostor. Děti potřebují více zodpovědnosti, než by si „zasluhovaly“. Jenže kdybyste měli čekat, až bude mozek dítěte (nebo i dospívajícího) dostatečně zralý, aby si všechny domácí úkoly udělalo zodpovědně samo od sebe, a teprve pak se role prosazovatele vzdali, znamenalo by to, že byste čekali příliš dlouho. Jak jsme zmiňovali, části prefrontálního kortexu, které regulují emoce, dozrávají teprve po třicítce. Asi bychom těžko našli rodiče, kteří by byli ochotni čekat tak dlouho, než svým potomkům umožní rozhodovat se podle sebe.

Mozek se vyvíjí v návaznosti na to, jak se používá. Dáte-li dětem příležitost se za sebe rozhodovat již v raném nebo mladém věku, vytvoří se jim v mozku obvody nezbytné pro odolnost vůči stresu. Drobný prožitek kontroly nad okolnostmi, například že si dítě vybere, co si obleče, nebo jakou barvou bude mít vymalovaný pokoj, aktivuje jeho prefrontální kortex a připraví ho na účinnou reakci.3 Pilot v mozku dítěte se prožitkem kontroly posílí a není tak náchylný tomu, aby při prvním náznaku stresu předal řízení Bojovníkovi se lvy. Dovolíte-li svému pětiletému potomkovi obléct si na sebe nemožnou kombinaci, avšak podle jeho výběru, vlastně mu pomůžete lépe v budoucnu zvládat jakékoli situace, včetně takových, které nebude moci ovlivnit. Například když bude sedět ve zkušební místnosti nebo když se s ním rozejde partner.

Jistě, cesta k aktivovanému prefrontálnímu kortexu se neobejde bez potíží (nejen s estetikou oblékání). Pamatujete si na motivační formuli „Cokoli, co si zaslouží dělat správně, si nejprve zaslouží udělat špatně“? Podle jednoho známého modelu existují čtyři stadia kompetence4. Jde prakticky o totéž, co říká výše uvedená formule, jen téma trochu víc rozvádějí:

1. stadium: Nevědomá nekompetence. To je dítě, které si myslí: „Jsem v pohodě. Nepotřebuju se učit matiku, chápu to.“ Ve skutečnosti látku nechápe vůbec. V těchto okamžicích se nejčastěji stává, že roli konzultanta nezvládnete. Je vám jasné, že je v testu odsouzeno k nezdaru, a chcete mu pomoci se neúspěchu vyhnout. Ale jakmile jednou nabídnete pomoc a dítě dá jasně najevo, že ji nechce, nemůžete ho přesvědčit o jeho nekompetenci a vlastně byste ani neměli. Ano, dítě pak v testu vybouchne… Ale pak musí pokračovat. Podaří-li se vám předat mu sdělení, že neúspěch není nic jiného než momentální klopýtnutí, z něhož se může poučit, získá cenný poznatek.

2. stadium: Vědomá nekompetence. Dítě teď uvažuje: „No dobře, bylo to těžší, než jsem si myslel. Asi se tu matiku budu muset učit.“ Pořád ještě látce nerozumí, ale už si toho je vědomo. Obvykle přejde k dalšímu kroku a začne se učit.

3. stadium: Vědomá kompetence. Dítě si myslí: „Učil jsem se fakt hodně, už tu matiku umím, test dopadne určitě dobře.“ Má pravdu. Máme obrovskou radost, když se naše děti do tohoto stadia dopracují. Je to sen každého rodiče.

4. stadium: Nevědomá kompetence. Přetočte čas o dvacet let dopředu. Z našeho dítěte je nyní rodič. Používá matematiku už tak dlouho, že nad ní vůbec nemusí přemýšlet. Nechápe, jak se jeho dcera může lopotit s něčím, co je pro něj stejně samozřejmé jako dýchání. (Mimochodem z tohoto důvodu se někdy při doučování osvědčí lépe starší děti než rodiče. Není to tak dávno, co se samy učily malou a velkou násobilku, a tak si pamatují, jak dlouho trvalo, než si ji skutečně osvojily.) V některých oblastech si děti mohou vybudovat nevědomou kompetenci, dokud ještě bydlí s rodiči, například ve čtení nebo v zavazování tkaniček. Ale ve většině jiných ne. Nemusíte si s tím dělat starosti, jen si všímejte, kdy se do stadia 4 dostáváte vy sami.

Chceme, aby se naše děti dostaly do stadia 3, do stadia vědomé kompetence. Jenže to se nestane, pokud je nejprve nenecháme samostatně projít předchozími stadii. Neznamená to, že se ostatních fází nemáte zúčastňovat. Po celou dobu byste měli stát poblíž, nabízet pomoc a vedení.

U některých dětí pomůže, když rodiče jen ustoupí do pozadí, jako to udělali Jonahovi rodiče. Jakmile si dítě může „řídit“ domácí úkoly samo, chytí se příležitosti. Nejprve se v tom bude plácat podobně jako Jonah. Jeho každodenní komunikace a vztahy s rodiči se zlepšily, ale zhoršené výsledky se s ním táhly ještě několik dalších měsíců. Pak si ho jednou zavolal výchovný poradce a navrhl, že by si měl studium na střední škole o rok prodloužit, protože zatím nesplňuje požadavky k závěrečným zkouškám. To konečně řádně upoutalo Jonahovu pozornost. Znamenalo to, že by nematuroval se svými kamarády? Začal se škole věnovat víc a požádal o pomoc rodiče. Dokonce další dva roky navštěvoval i kurzy ve večerní škole, aby mohl odmaturovat v řádném termínu. Pak pokračoval ve studiu na vysoké škole a vystudoval psychologii, což bylo něco, co kdysi jeho rodiče považovali za zhola nemožné.

Z Jonahova příběhu plyne ještě další poučení. Učitelé mohou učit, trenéři mohou trénovat, výchovní poradci mohou radit ohledně dalšího studia, ale rodiče mohou vlastně jen jediné: bezpodmínečně své dítě milovat a vytvořit mu doma bezpečné zázemí. Jsou-li děti ve škole či jinde vystaveny stresu, měl by pro ně být domov bezpečným přístavem, místem, kde si mohou odpočinout a nabrat nové síly. Cítí-li děti, že jsou milovány, i když se jim všechno nedaří, například ve škole, buduje se v nich odolnost. Budete-li doma s dětmi válčit kvůli blížícímu se termínu testu nebo ztracenému zadání domácího úkolu, otevřete dveře školnímu stresu a ten se u vás hezky zabydlí a zdomácní. A tak místo peskování, přesvědčování a neustálého připomínání doporučujeme rodičům opakovat mantru: „Mám tě příliš rád, než abych s tebou válčil kvůli domácím úkolům.“

Vzpomeňte si, jak děti hrají na honěnou. Vykřikne-li dítě na určitém (předem dohodnutém) místě „Domeček!“, znamená to, že je v bezpečí a nemůže dostat babu. Získá čas si vydechnout a vymyslet, co dál. Je-li domov takovou bezpečnou „základnou“, děti i dospívající se nebojí zkoumat možnosti mimo domov, a to zdravějším způsobem. Pravidelně se vracejí zpátky, hledají podporu a jistotu. Bez pocitu bezpečí mají teenageři sklon sklouznout k některé z těchto alternativ: buď se úplně uzavřou do sebe a zabouchnou dveře svého pokojíčku, anebo opouštějí domov při každé příležitosti a zoufale se snaží vytvořit si bezpečnou základnu někde jinde. Zapadá to do sebe: je-li doma moc stresu, děti jsou mnohem náchylnější rizikovému chování.

Nedávno nám jeden rodič vyprávěl, že rozhodnutí přestat válčit kvůli úkolům „zchladilo teplotu v našem vyhřátém domě nejmíň o deset stupňů“. Na boj je totiž potřeba dvou. Takže pokud se z boje stáhnete, většinou nebude trvat moc dlouho. Jeden slavný psychiatr to vystihl: „Rozhodnutí nebojovat vezme dítěti vítr z plachet.“5

Během let nám spousta rodičů potvrdila, že myšlenka bezpečné základny a přístup „Mám tě příliš rád, než abych s tebou válčil kvůli domácím úkolům“ radikálně změnily jejich rodinný život.

Během prvních měsíců, kdy jsem začal pracovat jako neuropsycholog, jsem měl v jednom týdnu dva případy ADHD. Jedním byla velmi chytrá dívka z druhé třídy, která by si odpoledne nechodila hrát ven, dokud neměla hotové domácí úkoly. Dalším byl čerstvý vysokoškolák, také velmi chytrý, ale neuspěl ve třech ze čtyř kurzů v prvním semestru, převážně proto, že se učení příliš nevěnoval. Nakonec přestal do školy chodit (což se rodiče dověděli, teprve když dostali zprávu o jeho podmíněném vyloučení). Měl jsem s ním sezení koncem března. Rodiče mě informovali, že podle toho, co jim syn řekl, už je na tom ve škole lépe, že chodí na všechny předměty, každý večer navštěvuje knihovnu a také využil možnosti doučování u profesorů. Když jsem s ním mluvil osobně, zjistil jsem, že už tři týdny ve škole nebyl a pravděpodobně opět žádný z předmětů nedokončí.

Z hovoru s ním a jeho rodiči vyplynulo, že podobně jako jiné děti s ADHD potřeboval během celé školní docházky doučování a zvýšený dohled. A většinou odmítal dělat domácí úkoly, dokud nad ním někdo nestál (některý z rodičů, učitel nebo starší student, který ho doučoval). Vynaložil neuvěřitelné množství energie, jíž jsou mladí lidé obdařeni, na to, aby vzdoroval pokusům ostatních přinutit ho dělat něco, co dělat nechtěl. Neboli vzdoroval tomu, co bylo zřejmě v jeho nejlepším zájmu.

Rozdíl v přístupu a ve výsledcích těchto dvou dětí nebyl otázkou vyzrálosti mozku nebo emoční zralosti, vždyť dívce bylo osm a jemu devatenáct. A i když do mé ordinace přišli kvůli ADHD, nebyl to jejich hlavní problém. Skutečným problémem byl vnitřní pocit zodpovědnosti. Dívka vnímala domácí úkoly jako svou zodpovědnost a ochotně na nich pracovala, čímž dál posilovala své schopnosti i samostatnost. Mladík v průběhu svého života bral domácí úkoly jako něco, k čemu je nucen a na co vlastně nemusí myslet, protože někdo vždycky dohlédne, aby je měl udělané. Na vysoké škole s takovým nastavením mysli neuspěl. Měl nad svým studiem velmi nízkou míru kontroly, což doprovázely úzkosti, problémy se spánkem a počínající deprese. Nakonec se mu podařilo situaci zvládnout. Vyžádalo si to ale určitý čas, musel ze školy odejít a teprve až se sám rozhodl, že je připraven, zkusil to znovu.

— Bill

„Ale…“: pochyby rodičů v roli konzultantů

Chápeme, že model rodiče v roli konzultanta je snadnější vysvětlovat než jej v praxi realizovat. Vyslechli jsme si od rodičů spoustu námitek. Přestože teoreticky plně souhlasili s principem rodiče v roli konzultanta, zažívali situace, kdy si nemohli pomoci a od konzultanta sklouzli k „policajtovi“. Uveďme si nejčastější potíže a co jsme jim poradili:

„Zkusili jsme ho nechat, aby si dělal úkoly sám. Celý týden. Ale on je vůbec nedělal. Prostě to nefungovalo.“

Ale naopak. Fungovalo to perfektně. Nedělal úkoly, aniž byste ho popoháněli nebo mu pomáhali. Teď musí vymyslet, jak problém vyřešit. Nemůžete si představovat, že dítěti předáte nějakou odpovědnost a ono to hned sebejistě bez problémů zvládne. Situace se změnila a jemu – i vám – bude nějaký čas trvat, než se přizpůsobí a vytvoří si schopnosti potřebné k tomu, dělat věci jinak. Musíte uvažovat z dlouhodobého hlediska. Což znamená připustit, že napoprvé mu věci nepůjdou dokonale nebo tak dobře jako vám po desítkách let zkušeností. Pamatujte, že si musí budovat schopnosti. Potřebuje přímou zkušeností zjistit, co neumí, a teprve pak se dopracuje k vědomé kompetenci.

„Připadá nám, že vlastně navrhujete benevolentní rodičovství.
Že bychom prostě měli nechat dítě dělat, cokoli se mu zachce.“

Rozhodně ne. Měli byste nastavit hranice a měli byste se zapojovat do řešení problémů (oběma tématy se zabýváme v následující kapitole). Dítě se bude cítit bezpečněji a bude mít více vnitřní motivace, když bude vědět, že se dospělí o věci postarají, když už ono samo nebude vědět, jak dál. V žádném případě nenavrhujeme, abyste jen krčili rameny a říkali: „Jo milej zlatej, musíš si pomoct sám.“ Na každém kroku jeho cesty mu nabízejte záchranný kruh, a to ve formě rady. Nebojte se dítěti říci, z čeho máte obavy, a proberte je s ním. Takto mu poskytnete podporu, zapojíte se, ale nebudete člun kormidlovat. Mnoho rodičů zavede člun tak daleko opačným směrem, že pak už nezbývá nic jiného, než aby dál sami kormidlovali (neboli nastává totální kontrola).

„A co věci jako cvičení na hudební nástroj? Mé dítě samo cvičit nechce, ale podle mě je důležité, aby se naučilo vnímat hudbu a rozumět jí.“

Hrát na hudební nástroj dětem rozhodně doporučujeme, mimo jiné proto, že jen málo věcí má příznivější vliv na rozvoj mozku. Současně musíme zmínit jinou věc: Bill byl vždy rodičům vděčný, že mu dovolili ve třetí třídě přestat s klavírem. Díky tomu mu nezkazili vztah k hudbě. Billovi rodiče viděli, že má určité hudební nadání, a byli ochotni mu koupit nástroj, na který chtěl hrát (ani se neptejte – byl to akordeon). Trvali ale na tom, že musí nejprve ukázat, že bude schopen pravidelně cvičit na klavír, který už doma rodina měla. Bill dokázal melodii pochytit pouze sluchem, a tak ho rozčilovalo, že se musel učit hrát podle not. Poprosil tedy rodiče, aby mohl asi po čtyřech měsících hodin klavíru z hudební školy odejít, a oni souhlasili. Když o šest let později do Ameriky dorazili Beatles, začal Bill chodit na lekce elektrického kontrabasu a varhan a sám se naučil hrát na kytaru. Udělal všechno, aby mohl hrát hudbu, která se mu líbila. Ještě dnes hraje Bill v rockové kapele a každý týden věnuje docela dost času hraní a zpěvu – mnohem víc, než většina jeho kamarádů cvičících v mládí „povinně“. Následoval tak mnoho dětí, které přestaly s požehnáním rodičů chodit do hudební školy a později se ke stejnému nebo jinému nástroji samy vrátily, když už necítily, že jsou do cvičení tlačené.

Faktem je, že hodně dětí rádo hraje na hudební nástroj (nebo zpívá nebo provádí jinou podobnou zájmovou činnost), samy od sebe cvičí a hra ve školní kapele nebo orchestru patří k jejich nejoblíbenějším zážitkům. Pro mnoho jiných dětí sice není hraní na hudební nástroj kdovíjakým zážitkem, ale jsou ochotné cvičit. Vědí, že rodiče chtějí, aby na něco hrály, a někdy se jim líbí určitá skladba nebo po vystoupení pociťují hrdost. Problém je, jak postupovat u dětí, které nechtějí pokračovat – opravdu nechtějí do hodin chodit ani doma cvičit. Není totiž možné přinutit skutečně odporující dítě cvičit a navíc dlouhodobé opakované hádky kvůli čemukoli nepřispívají k dobré atmosféře v rodině. Proto doporučujeme stejný přístup jako u domácích úkolů: konzultujte, ale nenuťte.

Vysvětlete dítěti, jak důležitá je hudba pro vás a vaši rodinu. Že mnoha lidem přináší velkou radost a uspokojení. I když to znamená hodně dřiny, vyplatí se naučit se hrát. Řekněte mu, že byste si přáli, aby se naučilo hrát, že jste ochotni platit hodiny tak dlouho, dokud učitel potvrdí, že dostatečně cvičí, a také, že jste ochotni pomoci, aby pro něj bylo cvičení příjemné. Ale stejně jako u domácích úloh mu řekněte, že s ním nebudete kvůli hraní válčit, protože ho máte rádi a nechcete doma neustálé dohadování. A taky že mu nechcete zkazit vztah k hudbě, když byste z ní udělali jen nepříjemnou povinnost. Pokud dítě začne na hodiny chodit, nabídněte se, že mu pomůžete sestavit rozvrh cvičení. Také ho můžete podpořit tím, že u něj budete při cvičení sedět. A pokud chce cvičit, ale samo se k tomu nepřinutí, dáte mu vždy malou odměnu.

Odmítá-li dítě striktně chodit na hodiny a/nebo doma cvičit, navrhněte, ať na tři měsíce výuku přeruší a uvidí, jestli mu bude hraní chybět. Pokud bude, vždycky může pokračovat. Pokud nebude, možná se k hraní vrátí někdy později, až se pro hudbu nadchne z jiného důvodu (například díky Beatles). Když ani toto nepomůže, uvědomte si, že většina dospělých na žádný hudební nástroje nehraje a že člověku může hudba obohacovat život, i když sám na nic hrát neumí.

„A co sportovní aktivity? Pohyb je přece důležitý a týmové sporty mají i značnou sociální hodnotu, zejména pro chlapce. Ale moje dítě prostě nic dělat nebude, ať ho nutím jakkoli.“

Některé děti sport milují, a kdyby mohly, hrály by něco celý den. Mnohé jiné však týmové sporty nenávidí a rodiče pak řeší dilema, protože si uvědomují, že děti pohyb potřebují a stejně tak i sociální rozměr, který kolektivní sporty přinášejí. Ale nutit dítě do nějakého sportu je nepříjemné a bolestné pro všechny zúčastněné.

Doporučujeme rodičům, aby dětem vysvětlovali, že pohyb je pro zdraví člověka velice důležitý. Rodiče by se měli snažit pomoci dítěti najít takový sport nebo pohybovou aktivitu, která se mu bude opravdu líbit. Měli by dítěti říci: „Podívej, v naší rodině každý provozuje nějakou sportovní aktivitu. Vyzkoušej různé věci a uvidíme, co ti bude vyhovovat.“ Radíme rodičům, aby dítě přihlásili do fotbalu, baseballu, gymnastiky nebo plavání, projeví-li dítě o daný sport alespoň trochu zájmu.

Některé děti nemají rády organizované sporty, hlavně když nejsou příliš sportovně nadané. Pro některé je účast v týmu spojena s různými sociálními problémy, jiným vadí dřina na trénincích, nestálé příkazy a zákazy, nebo stres, když před kamarády nepodají dobrý výkon. Nutit takové děti do týmového sportu není dobrý nápad. V podobných případech doporučujeme zavést v rodině pravidlo, že každý má nějakou pohybovou aktivitu – a děti podpořit v tom, aby si vybraly individuální sport, do něhož se ostatní děti tak často nezapojují, například šerm (dítě pak může v porovnání se svými vrstevníky v něčem vyniknout). Doporučujeme i plavání, horolezectví, jízdu na koni nebo bojová umění – aktivity, kde se děti mohou tréninkem postupně stále zlepšovat a kde soupeření spočívá převážně v tom, že se snaží překonat svůj nejlepší předchozí výkon.

„Zkusila jsem dát dceři úkoly plně na starost a nabídla, že když bude chtít, pomohu jí. Ale ona mou pomoc odmítá a teď na mě tlačí učitel, abych se jí víc věnovala.“

Podobný scénář může být velmi nepříjemný, zejména pokud máte pocit, že jste jediný rodič široko daleko, který nemá domácí přípravu svého dítěte stoprocentně pod kontrolou. Nejprve ale uvažujte, proč se na vás učitel vůbec obrací. V dnešní době se zodpovědnost za úspěšnou výuku přesunula z dětí na učitele. Nemá-li dítě dobré výsledky, rodiče (a často i vedení školy) viní učitele. Učitelé si zvykli na to, že někdo musí dítě „přinutit“ se učit. Také mají obavy, že si na ně budou rodiče kvůli špatným známkám dítěte stěžovat, nebo že když budou mít studenti obecně špatné výsledky z testů, ohrozí to dokonce jejich pracovní pozici. Navrhujeme začít tím, že dítěti vysvětlíte dvě věci. Zaprvé, kdybyste převzali odpovědnost za jeho povinnosti, tak mu ve výsledku uškodíte, a to nechcete. A zadruhé, zjistili jste, že není užitečné, když proti jeho vůli kontrolujete, co dostalo za úkol, nebo ho nutíte úkoly dělat. Učitele může konzultantský přístup rodičů buď nepříjemně vyděsit, anebo potěšit. Podle našich zkušeností se ale většinou osvědčilo, když se otázka domácích úkolů stala záležitostí mezi dítětem a školou (učiteli). Dejte učiteli na srozuměnou, že jste ochotni dítěti pomáhat, ale že budete vždy dítěti připomínat, že je to jeho zodpovědnost.

Ned se ocitl v podobné situaci, když se s manželkou rozhodli, že dají synovi větší zodpovědnost za domácí úkoly. Matthewovi se pak ve škole moc nedařilo a učitel poslal Nedovi e-mail:

Všiml jsem si, že během posledních několika měsíců Matthew dodělává domácí úkoly na poslední chvíli, obvykle ráno před začátkem vyučování při třídnických záležitostech, a zdá se mi, že je kvůli tomu hodně ve stresu. Víte o tom, že nemá úkoly hotové, když ráno odchází do školy? Anebo je to tak, že na úkoly zapomíná a pak se je snaží rychle před vyučováním dodělat?

Pouze uvažuji o tom, zda by nepotřeboval poradit, jak si lépe naplánovat a zvládnout domácí přípravu. Také vím, že má poměrně hodně mimoškolních aktivit, tak si nejsem jistý, zda vzhledem k ostatním povinnostem prostě jen nemá po večerech či o víkendech na přípravu do školy dostatek času.

Sdělte mi, prosím, zda bych mu mohl nějakým způsobem pomoci, aby nebyl pod takovým časovým tlakem. Rád bych, aby pro něj byl poslední měsíc na druhém stupni co nejpříjemnější.

Zde je Nedova odpověď:

Velmi vám děkuji za zprávu. Matthew úkoly dodělává na poslední chvíli, protože je doma nestihl. Tento rok jsme se snažili vyvarovat otázek typu: „Už jsi to udělal? Máš to hotové?“ Místo toho se ptáme: „Potřebuješ s něčím z úkolů pomoci? Máš nějak naplánované, kdy je budeš psát? Pochopil jsi učivo?“ Domnívám se, že stejně jako mnoho chlapců v tomto věku pracuje Matthew jen pod tlakem. Takže večer se poflakuje a ráno pak má naspěch, zčásti proto, že už ho tlačí nějaký termín.

Pokud byste to považoval za vhodné, můžete mu navrhnout něco ve smyslu: „Matthewe, připadá mi, že tě hodně stresuje, když takhle děláš úkoly na poslední chvíli. Nechtěl by ses pobavit o tom, jak by se to dalo změnit?“

Jsem moc rád, že chcete, aby byl pro něj konec osmé třídy příjemný a méně stresující. Také bychom mu to přáli. Máte-li nějakou konkrétní radu pro nás, také se rádi poučíme.

„Nechávala jsem odpovědnost za domácí úkoly na dětech, jenže když jsou teď na střední škole, je v sázce mnohem víc.“

Máte pravdu. V sázce je mnohem víc, zejména v posledním ročníku. Ale nejen kvůli přijetí na vysokou školu. Vaším skutečným úkolem je vychovat dítě, které bude schopno jednat ve svém nejlepším zájmu. A uvažujte, co mu vlastně svým přístupem – když přebíráte zodpovědnost za jeho povinnosti – sdělujete: „V minulosti jsme ti důvěřovali, ale teď, když už jde o věci, na nichž opravdu záleží, by bylo chybou nechat je na tobě.“ Budete-li jim dávat najevo tento přístup, až se jednou dostanou na vysokou školu, kde budou bez dohledu a budou mít samy zodpovědnost za svůj čas, velmi pravděpodobně budou mít se studiem problémy.

„Zavedli jsme, že budu mít ‚konzultační hodiny‘ vždy od sedmi
do osmi večer, ale dcera většinu té doby promrhá a pak je naštvaná,
že je najednou osm a já potřebuji jít dělat jiné věci. Měl bych zůstat a pomáhat jí déle?“

Můžete s ní pracovat „přesčas“, ale jen za odměnu, když vidíte, že se snaží. Pokud celou dobu, kterou jste si určili, pilně pracovala, ale látka je obzvlášť obtížná, pomáhejte jí, dokud nemá vše hotovo. Není-li tomu tak, řekněte jí, že ji zase rádi pomůžete další den od sedmi do osmi, a snad se bude na učení více soustředit. Podobně pokud dítě úplně promešká stanovený čas a pak přijde v devět nebo deset večer a chce s něčím pomoct, řekněte: „Doba na domácí úkoly už skončila. Teď je čas jít do postele. Potřebuješ si odpočinout, aby ti to zítra dobře myslelo, a já zrovna tak.“ Chce-li dítě ráno vstát dřív, aby si úkoly dodělalo, nebraňte mu. Konzultační hodiny máte jasně dané a dítě jich buď využije, nebo ne. Samozřejmě platí, že pokud neplýtvá časem pravidelně, můžete klidně udělat výjimku a pomoci mu kdykoli.

„Synův trenér na basketbalu používá přesně ten autokratický model, o kterém mluvíte. A jeho přístup funguje – má s ním u syna výborné výsledky! Proč by to nemohlo fungovat nám jako rodičům?“

Je fajn, že to u trenéra funguje, ale vaše role je jiná. Váš syn se může rozhodnout, jestli bude na basketbal chodit, nebo ne, takže si volí i trenéra a jeho přístup. Hra ve sportovním týmu je kontrolovatelný faktor stresu. Navíc trenér má na starosti více dětí a mají vzájemný společný (relativně krátkodobý) cíl, kterého trenér pomáhá dětem dosáhnout. U vás je to něco docela jiného. Znovu připomínáme: učitelé mohou učit a trenéři mohou trénovat (i vyhodit vaše dítě z týmu), ale pouze vy pro něj můžete vytvořit bezpečnou základnu.

„Bojíme se, že když syn nebude ve škole úspěšný, bude sám mít ze sebe špatný pocit a upadne do deprese.“

Z výroku plyne, že máte pocit, že byste měli syna chránit před sebou samým. Ve skutečnosti mnohem pravděpodobněji podlehne depresi kvůli pocitu, že nemůže svůj život řídit, než kvůli špatným známkám. Zejména pokud mu po případném neúspěchu vyjádříte podporu a pomůžete mu pochopit, že to neznamená konec všeho, ale naopak příležitost se něco naučit.

„Úspěch ve škole je přece hlavní podmínkou, aby pak byl úspěšný v životě.“

Nesouhlasíme. Domníváme se, že pro dítě je důležitější si vytvořit jasný smysl pro zodpovědnost (rozlišovat, kdo je zodpovědný za co). To je klíčem k výchově samostatného a motivovaného dítěte.

„Dcera je v druhé třídě a od všech rodičů ve třídě se očekává, že se budeme přihlašovat do školního systému a pomůžeme dětem sledovat plnění zadaných domácích úkolů. Je to špatně?“

Cení-li si dcera vaší pomoci a je-li příliš malá na to, aby se dokázala přihlašovat do systému a sledovat v něm své úkoly sama, není na škodu, když jí pomůžete to zvládnout. Ale nekontrolujte, zda má úkoly hotové. Jinými slovy, můžete jí pomoci se přihlásit do systému a říci: „Podívej, asi máte mít na zítřek hotový jeden pracovní list z matematiky. Chtěla bys, abych ti s tím pomohl?“ Nedělejte ale to, že byste ji hned nutili úkol udělat nebo dohlíželi, zda si ho opravdu udělala. Dali jste jí potřebnou informaci a nabídli pomoc. To je vše, co potřebuje. Také dejte pozor, abyste v této roli nepokračovali ze zvyku příliš dlouho. Stejně jako poznáme okamžik, kdy už dítě nepotřebuje pomoci s oblékáním nebo obouváním, měli bychom poznat, kdy už dítě nepotřebuje pomáhat se sledováním domácích úkolů.

„Nechci, aby moje dítě dělalo stejné chyby jako já.“

Bill si vyposlechl podobných námitek bezpočet. Obvykle reaguje tak, že se rodiče zeptá, zda má pocit, že se ze svých chyb poučil. A kdyby se v té situaci ocitl znovu, zda by se rozhodl toho omylu nedopustit – a tím pádem se z něj ani nepoučit. Někdy pak vyplyne na povrch, že se rodiče spíš obávají, aby děti nedopadly v životě tak jako oni. A pak se Bill zeptá: „A bylo by to v pořádku, kdyby vaše dítě dopadlo jako vy?“ Zní-li odpověď ne, Bill ví, že skutečným cílem sezení bude pomoci rodiči přijmout sebe sama.

„Bojím se, že když na něj pořád nebudu dohlížet, nerozvine svůj plný potenciál.“

Děti nerozvinou svůj plný potenciál, budete-li je neustále řídit. Ve skutečnosti právě naopak. Udělají, co je nutné, abyste už na ně přestali tlačit, ale ani o milimetr víc. Člověk se přetrhne, když mu na něčem záleží, ale nikoli, když na tom záleží vám.

Vidět věci z širší perspektivy

Chce to určitý čas zvyknout si na model rodiče v roli konzultanta. V následující kapitole postoupíme ještě dál – podíváme se, jak to vypadá, když ustoupíme do pozadí a necháme rozhodování na dítěti. Ale než se k tomu dostaneme, chtěli bychom vám nabídnout několik úvah s ohledem na náš vyšší rodičovský cíl.

Ztráta rodičovské kontroly je totiž dobrá zpráva, přestože to tak na první pohled nevypadá. Když byl Nedův syn v páté třídě, pokoušel se hodit vinu ze zapomenutých domácích úkolů na svou mámu (Nedovu manželku Vanessu). „Ale ty jsi mi to nepřipomněla,“ řekl. Při své obraně vycházel z toho, že máma mu měla úkol zkontrolovat, což obvykle dělala. A tak si společně ujasnili, že od toho okamžiku už Vanessa nebude mít synovy úkoly na starost a nebude jednat tak, jako by to byla její zodpovědnost. Ned s Vanessou dali synovi na srozuměnou, že mu rádi připomenou, aby si udělal úkoly (pokud chce, aby mu to připomínali), a že mu rádi s úkoly pomohou. Ale konečnou zodpovědnost za své úkoly má Matthew sám.

Podaří-li se vám z domácích úkolů sejmout všechen strach a boj, budete překvapeni, co se občas stane. Když rodiče přenechali zodpovědnost za úkoly na Matthewovi, nejprve to moc nezvládal. Jednou například dostal špatnou známku z testu z přírodopisu (jeho oblíbeného předmětu), protože se učil úplně jinou kapitolu. Jejda! Jenže nenásledovalo žádné kázání, žádné „já jsem ti to říkal“, žádné snahy ze strany Neda nebo Vanessy, aby se na další test naučil pořádně (i když to od nich vyžadovalo dost sebezapření). Místo toho si v klidu popovídali, co se podle Matthewova názoru stalo a jak by se to dalo napravit.

Jak se ukázalo, i když Matthew test zpackal, fascinovala ho látka, které se test týkal (biologické principy života). Když o víkendu rodina vyrazila na výlet, Ned si cestou se synem povídal, co se ještě zajímavého dověděl. Matthew nadšeně vyprávěl. Vyplynulo z toho, že si po testu sám téma podrobně nastudoval i z jiných zdrojů. Výborná známka? Ne. Skutečná zvídavost a učení? Ano!

Samozřejmě tu nepropagujeme zpackané testy a zapomenuté domácí úkoly. Ale všem by nám prospělo připomínat si občas svůj hlavní rodičovský cíl: že chceme, aby naše děti byly hloubavé a přemýšlivé, a že chceme, aby se naučily sebekázni – ne aby kázeň prokazovaly nám. Převezmete-li zodpovědnost za povinnosti dítěte, okradete sami sebe o čas a váš domov přestane být „bezpečnou základnou“. Nedávno nám jedna matka vyprávěla, jak si kamarádce stěžovala, že válčí s dospívajícím synem, a ta kamarádka (jejímuž synovi už bylo přes dvacet) jí řekla: „Nemá cenu bojovat. Teď nejvíc lituju toho, že v těch posledních několika letech, co syn ještě žil s námi, jsme spoustu času strávili hádkami kvůli domácím úkolům. Přála bych si, abych mohla tu dobu vrátit a prostě si užívat to, že s ním můžu být. Teď se mi všechno to válčení zdá úplně nesmyslné. Mám pocit, že jsem něco důležitého promeškala.“

Co můžete udělat už dnes večer

- Naučte se ptát: „Čí je to zodpovědnost?“ „Čí je to problém?“

- Zjistěte, zda je váš domov „bezpečnou základnou“. Dohadujete se s dětmi kvůli jídlu nebo televizi? Jaká je doma „emoční nálada“? Pokud vás dítě frustruje, pravděpodobně je i ono frustrované z vás. Zeptejte se ho.

- Nesnáší-li dítě úkoly nebo je odmítá dělat, navrhněte, ať chodí do družiny a dělá si úkoly tam. Nebo najděte nějaké starší dítě, které by mu pomohlo, případně zajděte za učitelem, zda by nemohl omezit povinné domácí úkoly na minimum. Zdá-li se vám, že negativní postoj dítěte k úkolům pramení z jeho povahy, zajděte s ním na psychologické testy, aby se vyloučily poruchy učení a podobně.

- Pomozte dítěti vytvořit prostředí vhodné pro učení, a je-li to nutné, i jeho vlastní systém odměn za splnění cílů. Pokud cíl nesplní, reagujte soucitně: „To mě mrzí, že jsi dneska nedokázal cíl splnit.“ Nezlobte se, ani nehrozte trestem. Vaším úkolem je pomoci dítěti vytvořit způsob, jak bude samo sebe motivovat.

- Vyjadřujte důvěru ve schopnost dítěte cokoli vyřešit.

KAPITOLA 3

„Je to na tobě“

DÍTĚ JAKO TEN, KDO ROZHODUJE

Když byl Matt na střední, měl extrémní potřebu nezávislosti. Jakákoli pravidla zásadně porušoval. Stanovte mu, do kdy musí být večer doma, a bude raději půl hodiny sedět na příjezdové cestě, jen aby pravidlo nedodržel. Matt nebyl žádný pitomec. Byl jen alergický na to, když měl plnit něčí rozkazy. Trpěl úzkostí a pocit, že nemá svůj život pod kontrolou, mu způsoboval akutní stres.

Rodiče přikládali vztahu se svým synem velkou váhu a naopak běžným rozhodnutím týkajícím se jeho života poměrně malou. Dokonce i rozhodnutím, která mohla ovlivnit – a ovlivnila – jeho budoucnost. Podle Matta se stalo následující:

V polovině posledního ročníku na střední už mi bylo osmnáct. Máma podepsala pro školu prohlášení, kterým na mě převedla určitou právní odpovědnost, což například znamenalo, že jsem se po zbytek školního roku mohl ze školy omlouvat, kdykoli jsem chtěl. Rodiče už také neměli přístup k mým osobním informacím včetně známek. Opravdu nevím, proč s tím souhlasila. Myslím, že mi chtěla ukázat, že mi důvěřuje, a protože už brzy budu dospělý, chtěla, ať se učím o svém životě rozhodovat sám. Každopádně to pro mě hodně znamenalo. Dokonce tolik, že jsem té výhody nikdy nezneužil.

Vlastně to není pravda. Zneužil jsem té výhody a bylo to úžasné. Paní na studijním oddělení pro mě už měla každý den připravenou omluvenku, takže jsem mohl předběhnout ostatní studenty, kteří čekali ve frontě, vzal jsem si potvrzení a šel. Máma asi tušila, jaký to pro mě bude skvělý pocit. Konečně jsem cítil, že si svůj život řídím sám.

I když pro Mattovy rodiče nebylo snadné dát mu tolik volnosti, někde v hloubi duše si uvědomovali, že přesně to potřebuje. Matt odmaturoval, vyzkoušel několik vysokých škol a nakonec získal titul. Přibližně v pětadvaceti překonal i svou úzkost. Nyní po letech řídí Matt jeden úspěšný think tank ve Washingtonu a při výchově svých dětí čerpá z poznatků získaných v mládí.

Matt připisuje zásluhy za svůj dlouhodobý úspěch rodičům. „I když jsem vystřídal několik vysokých, než jsem dostudoval, nikdy bych na vysokou školu ani nešel, kdyby mi rodiče neumožnili, abych k tomu rozhodnutí dospěl sám, bez jejich nátlaku.“

Možná už tušíte, že jestliže jsme vás v kapitole 2 popostrčili na kraj komfortní zóny, tak v této kapitole vás přimějeme z ní vystoupit úplně. Hovořili jsme o rodičích v roli konzultanta. Nyní je načase se podívat na věc z pohledu dítěte. Jak to bude ve skutečnosti vypadat, až tím, kdo rozhoduje, bude dítě?

Už panikaříte? Nemusíte. Začněte tím, že si zvyknete k dítěti přistupovat s uvědoměním tří zásad:

1. „Ty znáš sám sebe nejlépe.“

2. „Máš v hlavě mozek.“

3. „Chceš, aby tvůj život fungoval.“

Když tato tři fakta vnitřně přijmete, bude pro vás mnohem jednodušší dítěti říci: „Je to na tobě. Důvěřuji ti, že se dokážeš o svém životě správně rozhodovat a poučíš se ze svých chyb.“ Zádrhel je v tom, že to nestačí dětem jen říct – musíte se podle toho chovat. Někdy se vám jejich rozhodnutí nebudou líbit, ale pokud nebudou skutečně hrozná, doporučujeme vám, abyste jim do nich nemluvili.

Nedávno měl Bill sezení s Gregem, otcem bystré dvanáctileté dívky, která byla na soukromé škole nešťastná a chtěla se vrátit na svou původní státní školu. Když mu Bill navrhl, že by mohl nechat dceru rozhodnout, kde to pro ni bude nejlepší, Greg se málem začal smát a vyjádřil běžný názor, že důležitá rozhodnutí jsou ze své podstaty příliš důležitá, než aby je mohli mladí lidi dělat sami za sebe. „Nenechám o takové věci rozhodovat dvanáctileté děcko,“ řekl. Předpokládal, že ví, co je pro dceru dobré, a nechtěl jí rozhodnutí svěřit, protože si byl celkem jistý, že by se nerozhodla jako on. Spousta dalších rodičů dochází ke stejnému závěru, také s odůvodněním, že mladí lidé nemají tolik zkušeností nebo znalostí o světě jako jejich rodiče a že by se rozhodovali spíš na základě neracionálních důvodů, jako je znalost prostředí nebo kamarádi.

Je to pravda. Pokud ale říkáme, že chceme, aby se děti a dospívající rozhodovali sami za sebe v co největší míře, ve skutečnosti chceme, aby činili informovaná rozhodnutí. Takže naší povinností jako rodičů je poskytnout jim informace a úhel pohledu, který máme my, kdežto oni ne – a tak jim umožnit rozhodnout se co nejlépe. Mají-li děti náležité informace, obvykle se rozhodnou dobře a jejich rozhodnutí jsou skoro vždy stejně dobrá jako naše vlastní.

V této kapitole se nejdříve zaměříme na to, co princip „Je to na tobě“ neznamená, a popíšeme i výjimečné situace a případy dětí, které skutečně nejsou na rozhodování připravené. Pak vám předložíme přesvědčivé argumenty (opravdu nevyvratitelné!), proč byste měli své děti vést k samostatnému rozhodování a proč byste se měli jejich rozhodnutími řídit (pokud se opravdu nejedná o nějakou šílenost). Popíšeme rovněž, jak dítě-rozhodovatel vypadá v průběhu svého růstu, abyste mohli strategii zavést, ať už jsou vašemu potomkovi dva roky nebo dvacet dva. Nakonec se podobně jako v předchozí kapitole vrátíme k otázce, proč je tak těžké vzdát se kontroly, a probereme nejčastější otázky a obavy rodičů týkající se tohoto tématu. Vsadili bychom se, že některé z nich vám budou znít povědomě.

Co princip „Je to na tobě“ neznamená

„Je to na tobě“ neznamená, že děti mají možnost rozhodovat o všem, co se doma děje, a tím pádem bude rodina řízena svými nejmladšími členy. („Každý den bude na večeři čokoládový dort!“) Jako rodič máte také práva a pocity a neměli byste je odsunovat stranou. Je-li vaše pětileté dítě odhodlané jít do zoo, jenže vy jste unavení, nenavrhujeme, abyste šli. A když chce váš šestnáctiletý potomek jet v noci autem na koncert do sousedního města, ale vy máte obavy o jeho bezpečí, věřte svým instinktům. Jako rodič musíte dělat, co vám připadá správné, ale měli byste dítěti pomoct to pochopit. Je zcela opodstatněné mu říci: „Nemůžu tě nechat s čistým svědomím udělat takovou věc. Nepřipadá mi to správné.“ Stejně jako v jiném případě: „Dnes je s výběrem filmu na řadě tvá sestra. Příští týden budeš vybírat zase ty.“

„Je to na tobě“ není v konfliktu s nastavením hranic tvořících vždy podstatnou část rodičovské výchovy. Odmítá-li malé dítě ukončit aktivitu, která ho baví, například hru v dětském parku, chcete zůstat klidní, být empatičtí a nabídnout různé možnosti. („Už si budeš muset přestat hrát. Víš, musíme se teď přesunout jinam. Nebo bys tu chtěl zůstat ještě pět minut?“) Když dítě i po pěti minutách odmítá poslechnout, je naprosto v pořádku říct: „Chceš jít se mnou za ruku, nebo tě mám nést?“ Odmítne-li vás dítě vzít za ruku, zvedněte ho a odneste do auta – i kdyby kopalo a křičelo. Před příští návštěvou parku ale upozorněte: „Jsem ochoten jít s tebou do parku, pokud dodržíš těch pět minut, až bude čas odejít. Nejsem ochotný tě nahánět nebo se s tebou prát. Jestli budeme mít při odchodu znovu takové potíže, tak do parku půjdeme až za několik dnů nebo za týden.“

I když nemůžeme přenášet kopajícího teenagera z místa na místo, stále jsou tady způsoby, jak v případě potřeby nastavit hranice: prostě zavedeme hranice u věcí, jež jsme pro něj ochotni udělat. Teenagerovi trávícímu příliš mnoho času psaním esemesek můžeme říct, že mu s čistým svědomím nemůžeme platit účet za telefon. Je třeba nastavit jasná pravidla, ale pořád myslet na to, že naším hlavním cílem není vychovat poddajné dítě, ale dítě, které bude vědět, jak v tomto světě úspěšně jednat a komunikovat.

„Je to na tobě“ neznamená poskytnout dětem neomezené možnosti. To je ve skutečnosti spolehlivá cesta k tomu, aby byly ve stresu. Jak už jsme zmínili v kapitole 1, děti se cítí nejvíc v bezpečí, když vědí, že mají kolem sebe dospělé, kteří rozhodnou za ně (pokud ještě nejsou připraveny to zvládnout samy). Jde i o jeden z důvodů, proč benevolentní styl výchovy nepřináší žádné výsledky: děti se cítí vystresované, když mají udělat něco, na co nejsou připravené. Víme, že děti se cítí nejvíce v pohodě, když vnímají svět kolem sebe jako bezpečný. A nejbezpečnější jim svět připadá, když vytvoříme prostředí, které je předvídatelné a je v něm určitý systém.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dítě na vlastní pohon.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.