Stanislav Češka

Případ tajemného lukostřelce

Zločiny na Velké Moravě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2019

Obálka © Martina Černá, 2019

Foto na obálce © Archeologický ústav AV ČR, Brno, v. v. i.

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-8717-8 (epub)

ISBN 978-80-243-8718-5 (mobi)

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Poděkování

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem archeologům a historikům žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho podstatně méně o této velké době našich dějin.

Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuška, Lubomír E. Havlík, Vilém Hrubý, Ján Hunka, Zdeněk Klanica, Bohuslav Klíma ml., Pavel Kouřil, Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Karol Pieta, Lumír Poláček, Josef Poulík, Naďa Profantová, Rudolf Procházka, Alexander T. Ruttkay, Čeněk Staňa, Peter Šalkovský, Vladimír Turčan, Emanuel Vlček.

Dovolil bych si také poděkovat panu řediteli Archeologickému ústavu Akademie věd ČR Brno PhDr. Lumíru Poláčkovi, CSc. a Mgr. Zdence Kosarové z téhož ústavu v Brně za poskytnutí předlohy pro foto na obálce.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je sice založený na skutečných událostech, avšak jako celek je vymyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1

Moravgrad,1 r. 905

Zamyšleně pozoroval majestátní baziliku Panny Marie, jejíž sněhobílá omítka před ním jasně zářila ve svitu slunce pomalu stoupajícího po obloze.

Barevné vitráže oken obklopené bílou omítkou se leskly jako drahokamy. Čistě bílé stěny baziliky dávaly vyniknout kráse vitráží a celá stavba mu připadala jako ten nejvzácnější drahokam zdobící druhé největší město Moravského království. Větší byl pouze jeho Veligrad2, město, jehož správu mu před skoro třiceti lety svěřil král Rastislav blahé paměti, pro něj ten největší a nejmoudřejší vládce, kterého Bůh jeho vlasti daroval. Pravda ovšem byla, že tak velký kostel jako moravgradská bazilika Panny Marie v něm vybudován nebyl.

Vysoký, vzpřímeně stojící bělovlasý muž mlčky pozorující obrovskou baziliku před sebou a jako obvykle při svém příchodu k ní tiše rozjímající téměř neznatelným pokývnutím hlavy odpovídal na pozdravy a úklony kolemjdoucích.

Muže v plášti z drahého plátna utkaného z jemného lnu obarveného do temně ruda a zdobeného zlatým vyšíváním všichni kolemjdoucí uctivě zdravili, protože jej všichni, nebo téměř všichni znali. A i ti, kteří se s ním doposud osobně nepotkali, o něm dobře věděli a vážili si ho.

Všichni dobře věděli, že kníže Slavomír z Dolnogradu3, župan veligradský, druhý muž Moravského království hned po králi, celý svůj život věnoval službě rodné zemi a vykonal pro ni tolik, že by to stačilo na několik jiných životů. Mnohokrát za svou zem a její lid nasazoval svůj život v bojích, jindy zase díky svému vzdělání, důvtipu a moudrosti dokázal při nejrůznějších jednáních získat pro Moravské království maximum možných výhod i bez prolévání krve. A pokud už k tomu prolévání došlo, dokázal opět vše dojednat tak, aby Moravské království z takových bojů vyšlo mocnější a silnější.

Jen málo lidí v této zemi dokázalo ve své osobnosti tak propojit vzdělanost, životní moudrost a diplomatickou obratnost. A když to vše bylo navíc podloženo osobní statečností, odrazilo se to potom nejen v náklonnosti těch, jimž vládl i sloužil, nýbrž i v respektu těch, proti kterým Slavomír stál.

Slavomír byl prostě pevnou součástí, přímo jedním ze základů posledních desetiletí historie moravské země. Bylo to i proto, že kromě duševní svěžesti jej Hospodin obdaroval fyzickou zdatností. Přišel na svět už léta Páně osmistého třicátého. V době, kdy díky moudrosti knížete Mojmíra I. blahé paměti, který na Moravu pozval pasovského biskupa Reginhara, se tehdejší Moravské knížectví oficiálně přihlásilo k nastupující křesťanské víře a zařadilo se tak mezi přední státy a národy Evropy.

Slavomír se pak dožil věku, o kterém mohli mnozí pouze snít. Hospodin mu dal strávit na tomto světě už celých sedmdesát pět let. Mnozí, pokud jim už bylo také dáno, aby na zemi prožili podobně dlouhá léta, byli slabí a odkázaní na pomoc svých blízkých. Pro Slavomíra však něco podobného neplatilo. Občas samozřejmě i jeho potrápily už poněkud opotřebované klouby a kníže si je s potěšením vyhříval na slunci. Po chvíli odpočinku však jeho postava byla zase pevná a vzpřímená, jeho pravice dokázala pevně uchopit velký, vzácný meč s damaškovou čepelí, který si kdysi přivezl z Byzance a jehož ostří poznala řada nepřátel moravské země.

Do Slavomírova obličeje dlouhý a často dramatický život vryl hluboké vrásky. Šedivé vlasy, které lemovaly jeho tvář, však byly stále husté a spadaly až na ramena. Kníže Slavomír byl bohatě obdarován mnoha nadáními a schopnostmi. Mezi nimi však vynikala jedna, docela pozoruhodná. Byl to um, který se vyskytoval jen vzácně a byl dán pouze málokomu.

Slavomír totiž dokázal úspěšně pátrat po pachatelích těch nejtěžších zločinů. Nebýt Slavomíra a jeho věrného přítele, vladyky vikinga Erika, mnoho zločinů té doby by v tehdejší době zůstalo nepotrestáno. A to nejen v Moravském království. I za jeho hranicemi.

2

Slavomír patřil do rodu Mojmírovců. Byl ovšem poněkud netypickým příslušníkem tohoto vládnoucího moravského rodu. Na rozdíl od svých příbuzných se vždy varoval toho, aby zabředl do nekonečných půtek a intrik o získání moci nad Moravským královstvím. Vždy zůstával věrný právoplatným moravským vládcům.

Během svého dlouhého života poznal kníže čtyři moravské panovníky.

Za vlády slavného knížete Mojmíra blahé paměti, který jako první moravský vládce přijal s mocnými své země víru v Ježíše Krista a který tak spolu s dobytím Nitravska položil základy mocného moravského státu, se narodil.

Na sklonku vlády Mojmírovy potom odešel za studii do franského Kolína, papežského Říma a mocné byzantské Konstantinopole. Z tohoto mnohaletého putování se vrátil jako mladý, silný a vzdělaný muž s jasnou představou, jaké směřování své milované vlasti by si přál. Přivezl si nejen vědomosti a zkušenosti, nýbrž i celoživotního věrného přítele a druha vikinga Erika. Muže, který se díky své statečnosti a věrnosti svému novému domovu stal po čase respektovaným vladykou.

Slavomír pak vědomosti, zkušenosti, odvahu i věrnost dal do služeb všech tří Mojmírových následovníků – synovce Rastislava, jeho synovce Svatopluka a nyní i Svatoplukova syna Mojmíra II.

Jen několik moravských šlechticů se mohlo nazývat knížetem. Slavomírovi tento vznešený titul udělil jako nejmladšímu v historii moravské země, tehdy pouhé čtvrtstoletí starému muži, král Rastislav za to, jak se díky jeho chytrosti i odvaze dokázala Morava ubránit zničujícímu útoku obrovské přesily franských vojsk pod velením samotného krále Ludvíka. Díky Slavomírovi se tehdy, léta Páně 855, Moravané nejen Frankům ubránili, navíc je ještě těžce ztrestali na jejich vlastním území.

Rastislav Slavomíra nejen vyznamenal knížecím titulem. Mladého a schopného velmože pověřil také úřadem župana v největším moravském sídle, ve Veligradu. Daroval mu tam rozsáhlý pozemek, na kterém si Slavomír postavil svůj výstavný dvorec, kde od té doby žil a ze kterého vyjížděl od své rodiny na cesty po moravské zemi i jejím okolí.

Co Slavomír podnikal, to vždy dělal s rozmyslem a výhledem do budoucnosti. Když tedy začal stavět své sídlo, nerozhodl se pouze vybudovat domov pro sebe a své blízké. Chtěl postavit také něco, co jej přežije a bude dlouho sloužit všem obyvatelům Veligradu. Protože jej panovník odměnil za jeho služby vpravdě královsky, mohl si dovolit to, aby na svém dvorci nechal vybudovat vpravdě klenot. Sice ne největší, avšak na Moravě asi nejkrásnější kostel, chrám sv. Petra a Pavla4. Chrám, který se stal největší ozdobou a přímo symbolem Veligradu.

I když byl mladý kníže hlavním strůjcem těžké Ludvíkovy porážky, možná nejtěžší, jakou mocný východofranský král do té doby zažil, tento mocný a moudrý východofranský vládce si od té doby tohoto schopného mladého moravského velmože dobře zapamatoval a věnoval mu svůj respekt. I když stáli každý na jiné straně v lepším případě diplomatického jednání, v případě horším bitevního pole.

3

Slavomír si Rastislavovy důvěry nesmírně vážil a nikdy ji nezklamal. Králi se vždy snažil radit podle svého nejlepšího svědomí a pomáhal mu, jak jen mohl.

Byl u všech důležitých okamžiků života Moravského království. Patřil například mezi ty, kdo přišli s ideou na vybudování vlastní moravské církevní provincie. Po dohodě s Rastislavem tak přivedl na Moravu z Byzance Konstantina s Metodějem, ale také třeba léta Páně 864 vyřešil konflikt mezi Rastislavem a východofranským králem Ludvíkem na Dowině5.

Slavomír vždy dělal to, co pokládal za správné a poctivé a nehleděl při tom na vlastní bezpečí. Na rozdíl od spousty jiných se jako čtyřicetiletý například snažil zabránit tomu, aby Svatopluk mohl dokonat hanebnou zradu strýce Rastislava, při které tehdejší nitravský kníže Svatopluk vydal svého strýce, krále, Frankům.

Slavomír tehdy bez nejmenšího rozmýšlení odjel do Řezna na soud s Rastislavem.

Tam se postavil odvážně doslova proti všem bez ohledu na nebezpečí, které tím osobně podstoupil. Neváhal riskovat nelibost krále Ludvíka, obhajoval moravského krále, jak toho jen byl schopný.

Když soud nakonec Rastislava odsoudil k smrti, kterou král Ludvík změnil v oslepení a doživotní uvěznění v jednom z bavorských klášterů, Slavomír se jen těžko smiřoval s tím, že se mu Rastislava nepodařilo zachránit.

Pravda, jedné věci však tehdy Slavomír dosáhl, aniž by se o to snažil. Respekt krále Ludvíka k jeho osobě ještě vzrostl. Ludvík totiž dokázal ocenit i své protivníky, pokud ovšem prokázali statečnost, chytrost a charakter. A toho všeho se Slavomírovi dostávalo bohatě. Už léta Páně 855, když se Ludvík jen tak tak spasil útěkem před běsnícím Slavomírem v čele moravského vojska nemilosrdně před sebou ženoucího ve zmatku prchající Ludvíkovu obrovskou armádu, východofranský král v bezpečí řezenské falce už v klidu přemýšlel nad příčinami své porážky. A bylo mu jasné, že bez chytrého mladého velmože Slavomíra by Ludvíkovo tažení dopadlo jinak. Možná by se z Moravy nakonec také stáhnul, ovšem důstojně a po mírových jednáních rovnocenných partnerů. A od té doby měl Ludvík ještě mnohokrát možnost ocenit Slavomírovy schopnosti.

I po onom roku 871, kdy se především Slavomírovou zásluhou dostal Svatopluk po Rastislavově oslepení a zajetí na moravský trůn, však Slavomír neslevil ani to nejmenší ze svých zásad. Donutil tehdy nejprve zpět ke svým přeběhnuvšího Svatopluka přísahat věrnost moravské zemi, i když se to knížeti těžce nelíbilo. Potom jej ovšem jako první uznal podle starého práva a zvyklostí právoplatným dědicem trůnu a novým moravským králem a snažil se mu pomáhat tak, jako to činil u jeho strýce Rastislava.

Nový král Svatopluk se tehdy cítil ponížený, pociťoval nejprve zlobu a nenávist vůči zásadovému veligradskému knížeti a v duchu mu sliboval pomstu. Po čase z něj ovšem zloba vyprchala. Svatopluk sice byl na rozdíl od Slavomíra nevzdělaný, ovšem nebyl hloupý.

Musel si v duchu přiznat, že věrnější a chytřejší muž po jeho boku nestojí, a spoléhal se nakonec na veligradského knížete tak jako jeho strýc.

Slavomír tak měl velkou zásluhu na tom, že ve Forahheimu6 byl uzavřen mír mezi Východofranskou říší a Moravským královstvím a skončila tím vyčerpávající válka mezi oběma zeměmi.

Potom Slavomír pomáhal Svatoplukovi s jeho výboji a svému příteli, arcibiskupovi Metoději s jeho pastorační i misionářskou prací.

Doprovázel Metoděje do Říma, kde arcibiskup musel obhajovat své dílo v důsledku očerňování franskými kněžími z Moravského království. Spolu s Metodějem potom dopravil na Moravu papežské privilegium „Industrae tuae“7. Dokument, který znamenal naprostý triumf Metodějovy cesty do Říma. Triumf, ve který se obrátila cesta původně konaná kvůli arcibiskupově obhajobě.

A ve Slavomírově Veligradu se pak o tři roky později konal i slavný obřad, při kterém přijal křesťanství český kníže Bořivoj s manželkou Ludmilou. Tehdy tak bylo uzavřeno spojenectví mezi Moravou a Čechami, díky kterému se Bořivojovi a Svatoplukovi podařilo Čechy vymanit z franského vlivu.

Slavomír posléze stál Svatoplukovi po boku a významně mu pomáhal, když jednal s císařem Karlem, tehdy východofranským králem, nejmladším synem již zesnulého krále Ludvíka, léta Páně 884 na hoře Comiano u řeky Tulln a uzavřel s císařem mírovou dohodu.

V této dohodě Svatopluk uznal Karlovu císařskou hodnost a oba se vzájemně zavázali neútočit na zemi toho druhého.

Svatopluk slíbil, že pokud bude Karel živý, nevtrhne se svými vojsky na jeho území.

Císař na druhé straně zase uznal Svatoplukovy územní zisky v Zadunajsku, které moravský král dosáhl při svých nemilosrdných útocích na potomky někdejších východofranských správců Moravy Vilhelma a Engilšalka, kteří z nařízení krále Ludvíka spravovali Moravu v dobách po vzpouře Svatopluka proti Rastislavovi. Tyto Svatoplukovy zisky sahaly od Wienerwaldu až po řeku Drávu. Karlovi se příliš nezamlouvaly, ovšem klid na moravských hranicích pro něj byl přednější.

4

Knížeti Slavomírovi všechny tyhle vzpomínky probíhaly hlavou, když stál před moravgradskou bazilikou a střídavě vzpomínal na své blízké a přemýšlel, o čem si bude tentokrát vyprávět s Metodějem nad jeho hrobem.

Jako vždy mu v hlavě běžely vzpomínky na to, co zažil.

Onoho slunečného dne už tomu bylo několik let, co pochoval svoji drahou ženu Ladu, se kterou spojil svůj život před milovaným, respektovaným a už také dávno zemřelým knězem Udalrichem v kostele na dvorci v rodném Dolnogradu.

S matkou už také byly všechny Slavomírovy děti – tři synové i jediná dcera. A dokonce už i jeden z vnuků zahynul kdesi u Dunaje při bojích s Maďary.

Slavomíra rovněž opustil přítel nejvěrnější, druh v dobrém i zlém, statečný viking Erik, který sní svůj věčný sen ve veligradském hrobě vedle své drahé ženy Jany, kterou krátce po jejím úmrtí následoval v cestě na věčnost.

Knížete už párkrát také napadly myšlenky na smrt. Byly chvíle, kdy se cítil osamělý a najednou na něj doléhalo jeho stáří. Ovšem pak se rychle vzpamatoval, protože v něm převážil jeho vrozený smysl pro povinnost.

Rázně si připomněl, že musí zcela využít velký a milostivý dar, který dostal od Hospodina. Svůj dlouhý a naplněný život. A až do poslední chvíle se musí snažit bojovat s hrozbou, která se snášela na moravskou zem a hrozila zničením Moravského království.

A tak se Slavomír pokřižoval, jako obvykle před vstupem do moravgradské baziliky se tiše pomodlil za své blízké a také za všechny, které znal a kteří jsou pochováni kolem moravgradské baziliky.

Po chvíli zamyšlení pevným krokem vešel do atria moravgradské baziliky Panny Marie8.

Prošel několika dlouhými kroky atriem, potom nartexem9 a konečně, s pohnutím jako vždy, vstoupil do chrámové hlavní lodi, kde se hned u vchodu opět pokřižoval a zamířil na své oblíbené místo vlevo od prostého oltáře, který byl v bazilice postavený na rozdíl od ostatních kostelů Moravgradu skoro uprostřed hlavní lodi.

Slavomír se tam zastavil, jako vždy zde sepjal ruce, krátce se rozhlédl po bazilice a freskách na jejich zdech a zamyšleně, s dojetím pohlédl na kamenný kryt před svýma nohama.

Na krytu byla vytesána pouhá tři slova – Milovaný bratr Metoděj, jak je tam pod Slavomírovým dohledem vytesal před dvaceti lety mistr kameník písmem, jež jim Metoděj a jeho bratr Konstantin přinesli jako nejvzácnější dar před více než čtyřiceti lety. Dar, kterého si bohužel král Svatopluk, možná právě proto, že sám psát a číst neuměl, ostatně jako velká většina moravských velmožů a vladyků, nedokázal vážit, jak si smutně pomyslel Slavomír.

Kníže se mírně pousmál, poklekl a udělal pravicí nad slovem Metoděj křížek. Tak jako vždy, když sem přišel.

Chvíli jen tak mlčky klečel a vzpomínal, jak s Metodějem za Erikovy přítomnosti debatovali, někdy hodně bouřlivě, občas se i hlasitě dohadovali, protože Metoděj nebyl žádný pokorný kliďas, nad pohárem nitravského červeného vína, které arcibiskup miloval.

Potom se Slavomír opět postavil, protože jeho kolenům už dlouhé klečení nedělalo dobře, a tiše pověděl směrem k náhrobku: „Vidíš, drahý bratře Metoději, opět jsem za tebou přišel. Moc rád jsem sem přišel. Je mi tu s tebou dobře. Až konečně přijde ta správná chvíle, kdy si náš Pán k sobě konečně povolá i mě, budeme spolu napořád a budeme moci pokračovat v našich ohnivých debatách. Všichni. I Erik a tvůj moudrý bratr. Můj čas však ještě nenadešel. Mám tu pořád spoustu práce. Však víš.“

Slavomír se pousmál a tiše řekl: „A co si budeme připomínat dnes?“

Kníže pokračoval: „Dnes se už dostaneme k těm smutným dnům, kdy jsi nás opustil, protože tě náš Pán povolal k sobě na nebesa. Tehdy jsme s Erikem netušili, že smutek nad tvým odchodem budeme mít překrytý dramatickými událostmi v Moravgradu. Řadou vražd, které spáchal zpočátku pro nás naprosto tajemný lukostřelec…“

5

Moravgrad, začátek dubna r. 885

Byl dobře ukrytý ve křoví, které lemovalo okraj lesa a oddělovalo ho od velké louky kolem kostela svatého Jiří10. Nevelký, bíle omítnutý kostel s malým hranatým presbytářem stál na okraji louky na půlnočním břehu jednoho z ramen řeky Moravy, které sloužilo jako ochranný vodní příkop moravgradského Dolního hradu11. Kousek od kostela byl dřevěný most, kterým se vyjíždělo směrem na Dolnograd.

Mladý moravský kněz před kostelem právě sloužil zádušní mši za jednoho místního zemřelého kováře. Po mši mělo být tělo zemřelého uloženo do již vyhloubeného hrobu v pohřebišti za kostelem.

Protože měl zemřelý spoustu příbuzných a známých a všichni by se do malého kostela nevešli, sloužil kněz mši na louce před kostelem u nevelkého přenosného dřevěného oltáře, který tu měli kvůli podobným příležitostem.

Muž ukrytý v křoví, který pohřební obřad pozoroval, bez potíží rozuměl knězovým slovům, i když byl od účastníků mše vzdálený dobrých sto kroků. Kněz však hovořil hlasitě, jasným hlasem, který se nesl na všechny strany, a tak muž v křoví dobře slyšel, že mše je sloužena slovansky, a neméně dobře rozuměl slovům kněze.

V duchu si řekl, že to je tak, jak chtěl. Doslechl se, že v tomto kostele se slouží mše převážně slovansky. Proto si jej také vybral. Bude to vhodné místo pro první část jeho pomsty. Moravský kněz vyznávající slovanskou bohoslužbu je to, co právě teď potřebuje. Když se nyní schyluje k Metodějově konci, je smrt moravského kněze to nejlepší pro jeho záměry.

Spokojeně si promnul ruce a sáhnul pro šíp do toulce, který měl upevněný na zádech. Uchopil do ruky nevelký reflexní luk12, který nejraději používal a se kterým se mu dobře střílelo i z koně. Tenhle byl ovšem zcela mimořádný. Lepší nikdy v rukou nedržel.

Teď se však pevně postavil, vložil šíp k luku, natáhl ho, pečlivě zamířil a ve chvíli, kdy kněz žehnal k mrtvému a otočil se k muži obličejem, vystřelil smrtící šíp.

Zamířil dobře. Jako vždy. Nebo téměř vždy. Také si dobře vybral místo. Ranní slunce mu svítilo do zad, takže mohl dobře zamířit na svůj cíl. A ti, kteří by se jej snažili vysledovat, by byli oslněni sluncem posílajícím své paprsky přímo do jejich očí.

Šíp nesoucí poselství smrti se knězi zabodl přímo do srdce a ten s lehkým zaúpěním, které se však až ke střelci nedoneslo, nejprve poklekl na kolena, pak zvrátil hlavu k jasnému nebi a padl na záda.

Knězovy už nevidoucí oči se dívaly přímo do slunce, protože jeho hlava se náhodou opřela o velký krtinec vystupující z trávy.

Lidé kolem svého duchovního pastýře na chvíli hrůzou zkameněli a vytřeštěnýma očima pozorovali poslední, mírný výraz, který se rozprostřel po jeho tváři.

Když se konečně vzpamatovali a začali přemýšlet, odkud vylétl smrtící šíp, za střelcem se už dávno zavřelo křoví, ve kterém se skrýval, a on běžel lesem ke svému koni, kterého měl připoutaného poblíž cesty procházející lesem nedaleko od místa, odkud střílel.

6

Na koně muž nasedal s poněkud samolibým úsměvem a spokojeným pocitem dobře vykonané práce. Než koně odvázal, ještě pozorně pohlédl na všechny strany. Bůh mu však přál. On sám byl široko daleko jediným člověkem. Nikdo jiný zde nebyl a nemohl na něj ukázat.

Byl rád. Pokud by nějakého nezvaného svědka zahlédl, musel by jej pro jistotu zabít také.

Musel si přiznat, že zabíjel rád. Lidi i zvířata. Byla to jeho práce nájemného vojáka, kterou miloval. A kterou se vždy snažil provádět rychle, přesně a účinně. Jenže v tomto případě by víc zbytečných mrtvých znamenalo jen větší nebezpečí prozrazení.

A o prozrazení on věru nestál. Moc na něj totiž nedělaly dojem řeči kněží o životě na nebesích, v očistci a pekle. On na posmrtný život na rozdíl od většiny svých současníků nevěřil. Proto se snažil užít si život tady a teď, jak jen to bylo možné. A pokud by jej zajali a třeba i popravili, moc by si toho svého života neužil. Protože život pro něj nebyla pouze jeho práce. Byla to také zábava – ženy, jídlo, pití, lov nebo jen tak jízda na koni.

Nikdy jej nehlodaly výčitky svědomí, pokud někoho zabil. Bral to prostě jako běh života, ve kterém vítězí ten silný a připravený.

A se sílou a připraveností se však vylučovala zbrklost a zbytečný chvat.

Takže nikdy nezabíjel jen tak, bez rozmyslu, bez důvodu a pouze pro potěšení z toho, že někoho připravil o život. A potom, pokud dostal za úkol někoho zabít, počínal si vždy tak, aby na sebe zbytečně neupozorňoval.

Protože dokázal být obratný a rychlý a přestrojit se tak, aby byl co nejvíce nenápadný, zatím vždy vykonal to, co se po něm žádalo. A ještě nikdy na něm neulpěl ani stín podezření.

Doposud svoji práci dělal v cizině, kde se zdržoval už od svého jinošského věku.

Dnes však byl přece jen poněkud rozechvělý. Poprvé jej čekala práce doma na Moravě. A poprvé vlastně pracoval pro sebe a ne pro někoho jiného. Vlastně nejen pro sebe. Dělal to pro celou svoji rodinu. Alespoň o tom byl přesvědčený.

A pravda, protože se vrátil domů a chystal se udělat to, co chtěl a musel udělat, měl se také poprvé postavit knížeti Slavomírovi. Protože mu bylo jasné, že kníže jako blízký Metodějův přítel přijede do Moravgradu, když arcibiskup umírá. A že to potom bude určitě kníže Slavomír, který s tím svým vikinským přítelem bude vyšetřovat vraždy, které se chystal provést. A že tak bude hledat toho, kdo je spáchal. Tedy jeho.

Když si plánoval, co udělá, chvíli přemýšlel nad tím, že to, co si předsevzal spáchat, bude určitě vyšetřovat veligradský kníže. Říkalo se o něm, že každý zločin, který Slavomír vyšetřoval, skončil potrestáním viníka nebo viníků. Tahle Slavomírova pověst pronikla i do cizích zemí, ve kterých se pohyboval a kde si vyprávěli o moravském knížeti, který dokáže být velkorysý, ale také nemilosrdný.

Pokud však by on nad Slavomírem nyní vyhrál a unikl mu, bylo by to poprvé, co by tomu sebevědomému knížeti někdo srazil hřebínek.

To by se mu líbilo, dokonce moc líbilo. Jenže by se s tím nemohl chlubit, pokud by chtěl v pokoji dožít svůj život. A jemu by bylo nadmíru milé, kdyby se o něm vyprávělo – to je ten, který přelstil slavného Slavomíra.

A k tomu všemu právě on má Slavomírovi co vracet! Vždyť to je důvod, proč se rozhodl tak moc riskovat. Tak to nesmí pokazit! A nějaký nedostatek veřejného uznání mu v tom nesmí zabránit!

Jemným plácnutím popohnal svého koně a vydal se na cestu k domovu.

Pomalu, beze spěchu, zdánlivě naprosto lhostejný. Prostě tak, aby nebudil sebemenší podezření.

7

Veligrad, o den dříve

Slavomír s Erikem byli pohodlně uvelebeni v měkké a husté trávě rostoucí na velké louce na břehu řeky Moravy. Opírali se o jeden z velkých balvanů, které se tu objevily tak dávno, že nikdo nepamatoval, jak se tu vlastně ocitly, a začaly lemovat pravý břeh řeky. Hřející slunce dělalo moc dobře jejich už pravda trochu opotřebovaným kloubům. Oba muži měli proto pohodlně natažené nohy a ruce a byli vysvlečení do půli těla. Nechali se tak hladit slunečními paprsky, avšak zároveň pozorně sledovali skupinu mladých vojáků cvičících nedaleko od nich střelbu z luku.

Na povel je měli Bojša s Herlíkem, dnes už pěkných pár let Slavomírovi vojáci patřící ke zkušeným bojovníkům středních let.

Bojša s Herlíkem na své svěřence byli přísní a nedali jim nic zadarmo. Tak jak tomu bylo i u nich, když byli ještě mladí nezkušení vojáci, kteří sice nepostrádali odvahu, avšak díky chybějícím zkušenostem by jejich přežití nemuselo být dlouhé.

Naštěstí však o ně pečovali takoví bojovníci, jako už tehdy byli třeba nynější velitel Slavomírových vojáků Vladan, který dnes stál kousek za Bojšou a Herlíkem a pozorně vše sledoval, nebo takoví zkušení válečníci jako Pozdeša nebo Uhlej, dnes už pomalu přemýšlející o tom, že pověsí vojenské řemeslo na hřebíček a budou vést poklidný život na malém venkovském dvorci.

Tak to bylo v moravském vojsku odedávna. Starší a zkušenější vojáci předávali své, často draze nabyté zkušenosti těm mladším, předávali jim pak také pomalu i starost o obranu rodné země, a ti kdysi mladší pomalu stárli a koloběh vojenského života se opakoval.

Slavomír své vojáky už dávno osobně necvičil. Tuto starost od něj převzal nyní už vladyka Vladan a jeho velitelé, ovšem kníže pravidelně úroveň velice náročného výcviku svých mužů kontroloval. Určitě ne proto, že by nevěřil Vladanovi a ostatním předním vojákům svých jednotek. Takový Slavomír nebyl. A navíc, pokud někoho jmenoval do některé z velitelských pozic mezi svými vojáky, také mu plně důvěřoval.

Slavomírovi muži svému veliteli jeho důvěru vraceli. Pro svého knížete by položili život, protože dobře věděli, že v něm mají nejen přísného pána a velitele, ale také nadmíru chápavého knížete, který vyžadoval naprosté a bezpodmínečné plnění úkolů, za což se však zase odvděčoval tím, že jeho muži měli takové materiální zajištění, o jakém se jiným mohlo zdát.

A dobře také věděli, že pokud by došlo k tomu nejhoršímu a oni se už nevrátili ke svým rodinám, kníže Slavomír se o ně postará. Nejen to – pokud potřebovali, kníže jim pomohl i jinak, při nemoci dětí nebo manželek, při úmrtí v rodinách, třeba i při stavbě rodinného domu. A dokázal se jich zastat i tehdy, pokud byli například neprávem osočeni ze strany nějakého cizího velmože, kněze, ale třeba i královského úředníka.

Vojáci prostě svého knížete milovali a výsledkem bylo to, že Slavomírovi vojáci byli ti nejlepší v celém Moravském království i za jeho hranicemi. A už se párkrát stalo, že když nepřátelé zjistili, že stojí proti mužům veligradského knížete, raději se včas dali na útěk, aby si zachránili své životy.

8

Toho dne však Slavomír s Erikem měli zvlášť závažný důvod sledovat vojenský výcvik lukostřelby na louce u řeky Moravy.

Mezi mladými adepty vojenské dokonalosti byli dva dvacetiletí jinoši, kteří se shodou okolností narodili krátce po sobě léta Páně 865. Jeden se jmenoval Slavomír a druhý zase Erik. Slavomír byl nejmladším synem vladyky vikinga Erika a Erik pro změnu zase nejmladším synem knížete Slavomíra. A aby to nebylo tak jednoduché, tak nejstarší bratr Erikův se jmenoval Slavomír a nejstarší bratr Slavomírův zase Erik, tedy stejně jako jejich otcové.

Onen Slavomír, nejstarší syn Slavomírův, už zdárně kráčel ve stopách svého otce. Narodil se před dvaceti šesti lety. Zdědil otcovu touhu po vzdělání i jeho vojenské nadání. Studoval v Konstantinopoli na škole v paláci Magnaura13 u tehdejších největších vědců a nyní už patřil přes své mládi ke zkušeným moravským velitelům.

Erikův nejstarší syn Erik se také potatil. Netoužil sice tolik po vzdělání jako Slavomír mladší. Ovšem podobně jako jeho vikinský otec se vymykal obecným zvyklostem u vojáků, protože uměl číst i psát a hovořil několika jazyky. Sílu, obratnost i bojové nadání podědil po otci, a tak se stal jako nejmladší, bylo mu teprve dvacet tři let, velitelem jízdní hlídky.

Toho dne však hrdí otcové, jak už bylo řečeno, pozorovali své nejmladší potomky, kteří skládali pod přísným dohledem Bojši a Herlíka i velitele Vladana zkoušky pro přijetí do elitní lukostřelecké jednotky, kterou se rozhodl Slavomír posílit své vojáky.

Všichni veligradští bojovníci výtečně ovládali všechny své zbraně – meče, sekyry, nože, kopí i luky. Ovšem do nové lukostřelecké jednotky měli být přijati ti nejlepší z nejlepších. Slavomír si představoval, že jeho veligradští lukostřelci budou elitní jednotkou, která dokáže provést překvapivé přepady nepřátel, stejně jako jim zasazovat drtivé údery na začátku bitev. Členové této jednotky musí být nejen vynikající lukostřelci, nýbrž celkově nadprůměrně fyzicky zdatní vojáci převyšující své okolí také svojí rychlostí, mrštností a silou.

Oba otcové spokojeně sledovali výkony svých synů, na které byli ještě přísnější než na ostatní. A kteří, jak si hrdí otcové toho dne pozorně všímali, vynikali mezi svými druhy.

Stejně jako Slavomír s Erikem byli příkladem a oporou svých vojáků, vyžadovali totéž od synů. A spokojeně na sebe pokyvovali, protože s nimi byli při zkouškách toho dne opravdu náramně spokojení.

9

Najednou se na cestě vedoucí podél řeky Moravy z Veligradu k hradišti Povel14 a obcházející louku u řeky objevili dva rychle jedoucí jezdci na koních. Když uviděli cvičící vojáky, zastavili se a rozhlédli kolem.

Potom pokynuli směrem ke Slavomírovi a Erikovi a rozjeli se k nim.

Oba muži vstali, nedůvěřivý Erik uchopil jílec meče15, který měl položený na zemi, na Vladanův pokyn pět z cvičících vojáků namířilo šípy ve svých lucích na přijíždějící.

Pouze Slavomír zůstal klidný a s úsměvem se zadíval na přijíždějící dvojici.

Erik se nejprve nechápavě otočil ke svému zdánlivě lehkomyslnému pánovi a příteli, potom se však pozorně zadíval na přijíždějící vojáky a odložil svůj meč. Kývl na Vladana a ten přikázal svým mužů, aby také sklonili luky.

Mezitím oba jezdci dojeli k oběma mužům, seskočili z koní a mírně se uklonili. Starší z nich uctivě pronesl: „Dovol, kníže, abychom tě pozdravili osobně a především vyřídili co nejsrdečnější pozdravy od našeho velitele a pána, moravgradského župana, knížete Ladislava.“

Slavomír jim s úsměvem pokynul, aby se napřímili a řekl: „Mstislav a Vojen! Stejní druhové jako jejich otcové, se kterými jsme se kdysi, léta Páně 858, setkali v Moravgradu nad mrtvolou stavitele Radslava blahé paměti16. Jak se jim daří, Mstislave?“

Voják zvážněl stejně jako jeho mladší přítel a druh Vojen: „Oba, kníže, bohužel krátce po sobě zemřeli na konci letošní zimy. Zázrak bylo už to, že zimu skoro přežili. Oba byli už loni v létě slabí věkem a sotva chodili. Teď, když si je náš Pán vzal k sobě, už je jim lépe a netrápí se.“

Slavomír neméně vážně pronesl: „To je nám oběma opravdu velice líto. Když přijedeme příště do Moravgradu, půjdeme se s Erikem pomodlit za klid duší vašich statečných otců k jejich hrobům.“

„To od vás, kníže, bude velice laskavé,“ se stopou dojetí v hlase pronesl mladší Vojen, „oba otcové nám často vyprávěli, jak se s vámi dvěma setkali při pátrání po Radslavových vrazích.“

Slavomír přikývl a zeptal se: „Hádám však, že smrt vašich otců, byť je jakkoliv smutná, asi nebyla důvodem, proč jste tak chvátali do Veligradu, jak o tom svědčí vaši zpocení koně.“

Mstislav přikývl a nejistě se pousmál: „Na těchto koních jsme přijeli až z Veligradu. Jsou už třetí, na kterých dnes od časného rána sedíme. Ve Veligradu nám řekli, že vás tu najdeme.“

„Tak jen mluvte, co přivážíte za zprávy,“ vyzval Slavomír za Erikova přikyvování oba vojáky.

10

Oba poslové velice zvážněli a tentokrát promluvil Vojen: „Posílá nás kníže Ladislav, náš velitel a župan. Otec Metoděj se roznemohl a vypadá to tak, že už v našem Moravgradu zůstane navždy a nevrátí se sem do Veligradu, kde má domov. Sám to alespoň, smířený se světem, tvrdí. Župan Ladislav vám vzkazuje, že si máte pospíšit, pokud ještě chcete Metoděje zastihnout živého. A sám otec Metoděj by si přál vás dva ještě jednou vidět. Chtěl by vám ještě jednou, naposledy před smrtí, udělit své arcibiskupské požehnání.“

Slavomír, Erik i Vladan, který k nim mezitím přistoupil, s pohnutím vyslechli zprávu, kterou jim poslové sdělili.

Erik se zeptal: „Opravdu to je s naším bratrem arcibiskupem tak vážné? Vždyť se ještě před svým odjezdem do Moravgradu těšil vcelku dobrému zdraví. Pravda, trochu jej bolelo na hrudi, ovšem v jeho požehnaném věku to nebylo nic divného. To už se různé neduhy ozývají. Ovšem náš drahý Metoděj se i ve svých sedmdesáti letech stále těšil dobrému tělesnému i duševnímu stavu.“

Mstislav vážně odvětil: „Bohužel je to tak, vladyko Eriku. Náš nejdražší otec arcibiskup leží na smrtelném lůžku. Jeho stav se najednou náhle zhoršil před čtrnácti dny. Stěžoval si právě na velkou, až svíravou bolest na hrudi. Ta bolest mu vystřelovala i do rukou, krku, zad i břicha. K tomu se začal velice potit a trpět dušností. Musel ulehnout na lůžko, král Svatopluk k němu ihned poslal svého lékaře a Metoděj sám si vyžádal bylinkářku Laděnu, nejlepší bylinkářku od Moravgradu. Slavomír se tázavě zadíval na Erika, jehož zajímalo léčení zranění i nemocí a který sám Slavomírovi kdysi vyléčil vážné zranění ruky v Bojné. Viking uznalým hlasem pronesl: „Laděna je ta nejlepší, kterou mohli k Metodějovi povolat. Je tak dobrá jako naše Rosava od vrchu Hrušová, od které jsem se naučil vše, co o léčení vím. Ostatně Rosava ji zná, vyprávěla mi s uznáním o ní a jejím léčitelském umění.“

Pokud totiž potkalo Slavomíra nebo jeho lidi opravdu vážné zranění nebo nemoc, hledali vždy pomoc u staré bylinkářky Rosavy, která žila v dřevěné chaloupce u studánky pod vrchem Hrušová, tam, kde se Chřibské hory17 svažovaly k Veligradu.

Stará žena se nechtěla vzdát své lesní samoty a odejít do pohodlí Veligradu. Slavomír se tedy staral o to, aby Rosava vždy měla dost potravin. Slavomírovi vojáci se navíc starali o opravy jejího domu i třeba o to, aby měla na zimu dostatek dříví.

Rosava na oplátku pro Slavomíra a jeho lidi dělala možné i nemožné. Byla řada těch, kteří jí vděčili za svůj život.

A nejen to. Vychovávala si i svého nástupce. Erika přímo fascinovaly znalosti staré bylinkářky. Připomínala mu podobné ženy z jeho vikinské domoviny. Snažil se tedy při pravidelných návštěvách u Rosavy pochytit co možná nejvíc z jejích vědomostí o přírodě, nemocech, zraněních, o tom, jak je léčit. Už nějakou dobu také v kožené torbě u sedla svého koně vozil nejrůznější byliny, kterými ho vybavila Rosava. Starou ženu vikingův zájem těšil, navíc v něm rozpoznala nadání, které pro takovou práci musíte mít, takže se s ním ráda dělila o své vědomosti. Měla nadmíru dobrý kořínek, bylo jí už osmdesát let. Ovšem tušila, že konec její pozemské pouti se blíží, a tak byla ráda, že má komu předat to, co ví.

11

Slavomíra Erikova chvála Laděny trochu uklidnila, ovšem rychle se vojáka zeptal: „Pověz, co oba říkali? Králův lékař i bylinkářka. Jakou má Metoděj naději?“ Oba mladí vojáci se ušklíbli a Vojen odpověděl: „No, králův lékař se tvářil důležitě a míchal jakési mastičky na průdušky. Jenže my oba bychom se raději nechali léčit od Laděny, která lidskému tělu opravdu rozumí.“

Slavomír se krátce uculil a poznamenal: „Jak vám oběma rozumím. Já sám tu lékaře nemám. Naší pomocí je bylinkářka Rosava.“

Pak se kníže znovu zaculil a pokývl k Erikovi:

„Nebo tady můj nejlepší přítel.“

Erik dodal: „Který ovšem většinu toho, co o léčení ví, pochytil právě od Rosavy a zbytek si přinesl ze svého rodiště na půlnoční straně Evropy. Tak jak to s naším bratrem Metodějem vypadá? Konečně nám to povězte!“

Mstislav s Vojenem na sebe pohlédli s rozpaky a opět Vojen nakonec pověděl: „Po straně nám Laděna pověděla, že Metoděj má pravdu, když očekává konec své pozemské pouti. Podle Laděny za Metodějovy obtíže nejsou odpovědné jeho průdušky. I když mastičky Svatoplukova lékaře mu určitě neublíží, možná mu dokonce i trochu uleví, sice ne moc, ale trochu ano. Bylinkářka však tvrdí, že Metodějovo srdce selhává. Občas se prý stává, že klid na lůžku a obklady pomohou, srdce se vzpamatuje a nemocný se uzdraví. Na kratší, nebo delší dobu. Jenže Metoděj se Laděně přiznal, že jej tato svíravá bolest na hrudi postihla už dvakrát. Jednou ještě v Byzanci a potom jednou u nás. Ty bolesti však nebyly tak hrozné a Metoděj se vzpamatoval. Teď je to však potřetí, Metoděj už má sedm křížků a Laděna tvrdí… Tedy tvářila se přitom opravdu velice vážně, že otci Metodějovi už zbývají poslední dny na tomto světě. Že tentokrát se už nevzpamatuje. A dodala, to už jen tak po straně, aby to otec arcibiskup neslyšel, že je vlastně zázrak, že ty předchozí záchvaty svého srdce přežil a navíc se dožil tak požehnaného věku. Že podobného člověka za svého života nepotkala.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Případ tajemného lukostřelce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.