Anna Strnadová

Nebeské komando

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Anna Strnadová, 2019

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2019

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-8733-8 (epub)

ISBN 978-80-243-8734-5 (mobi)

Maminka

V místnosti se protahují stíny. Trochu mě straší. Maminka přišla vždycky, když jsem nemohl usnout, a pohladila mě. Dnes nakoukl do pokoje jen otec a zase někam odběhl. Z kuchyně slyším hlasy sourozenců. Tajemně stoupají nahoru a dolů. Moc jim nerozumím, ale je jisté, že se baví o někom, kdo je nemocný. Asi jako já v zimě. Maminka seděla u mé postele a dávala mi zábaly. Sny na mě vyskakovaly, pronásledovaly mě, hodily mě do divokých propastí. Něco zvláštního na mě sáhlo. Ústa jsem měl suchem vyprahlá, nemohl jsem křičet, řítil jsem se do podivných záblesků. Za rohem na mě vyskakovaly příšery. Už mě skoro chytily, natáhly ruku. Zmizely. To maminka. Cítil jsem její přítomnost, byli jsme spolu spojeni láskou. Chránila mě. Všechno bude dobré. Každý se jednou uzdraví, v mé dětské dušičce uzrává tohle přesvědčení. Usínám. Ve spánku cítím její ruku. Hebkou a voňavou. Bezpečí.

Celý týden jsem sám, všichni jsou vážní. Vaří nám teta Marie, tatínkova sestra. Maminka někam odjela, ale vrátí se brzy. Běžím na louku za domem, venku je hezky, oblékli mi krátké kalhoty a košili. Nejraději bych si ale všechno svlékl. Bráškové si se mnou nechtějí hrát, jsem pro ně prcek. Nejmladší to v rodině nemá nikdy lehké.

Sedím v trávě a pozoruji motýly. Letí jeden za druhým, třepetavá křidélka, letmý dotek, pohlazení. Jako od maminky. Kde se teď toulá? Sbalila si tašku a slíbila, že se brzy vrátí.

„Gustíku, buď tady pořád hodný.“

Smutný úsměv, jako by nejela na výlet. Nevzala mě s sebou. A já přitom tak rád jezdím. K tetě Vendule. Vždycky mi něco koupí a umí se smát. Tady jsou všichni bubáci. Tak už se konečně smějte. Včera jsem loudil úsměv na tátovi, ale kluci mě zahnali, prý abych neotravoval. S nimi jsem nic nechtěl, jen s tátou, když jsem bez mámy.

Utrhnu list křenu a chladím si tvář. Roste ho tady hodně, někdy jsme ho odsud vykopávali a doma pak strouhali, když se zabíjelo prase. Nahrnul jsem si ho na talíř k jitrnicím. Cítil jsem ho až v mozku, jak mi ostrá chuť proletěla pusou vzhůru do hlavy. Palčivá vůně mi zavadí o nos. Utrhnu další listy a stočím je do válečků. Voní. Ještě kdyby byla jitrnice. Žaludek už zase zpívá. Doma mi říkají, že jsem nedojeda. Sliny se mi derou na jazyk, loudám se pro něco do kuchyně. Nikdo tady není. Na vlažné plotně zůstalo na talíři pár lívanců, dva seberu a utíkám ven. Posadím se na zápraží, ale hned zase vstanu a bráním se před dotěrnou slepicí, která mi s nimi chce pomoct.

„Jedeš, sám mám málo.“ Pro další lívance se už neodvážím, aby mi kluci nedali herdu, že jsem jim všechno snědl. Už několikrát mě tak uhodili. Neřekli však snědl, ale sežral. Maminka se s nimi tenkrát zlobila, že tak škaredě mluví.

„Maminčin mazánek,“ pošklebovali se mi. To bylo ještě horší než škaredá slova. Najednou na mě padla lítost, skoro mi vyhrkly slzy, ale dovedu se přemoct. Doma mi říkají, že málokdy pláču. Nepláču, ani když spadnu a natluču si kolena. Napodobuji bratry, taky nebrečí, ale ti jsou velcí. Doma je nás šest. Mici, já, Franta, Metud, Líza a Hedvika. Jsem nejmladší, teta tuhle říkala, že jsem se narodil mamince pozdě, ve dvaačtyřiceti. Nevím, co je to dvaačtyřicet, jestli nějaké město nebo vesnice. To je jedno, teď bydlíme ve Frankštátu. Naučil jsem se název vesnice, ještě sice šišlám, ale všichni pochopí, co říkám. Každý mě chválí, že už vím, kde bydlím.

Zvednu se a loudavě se vracím na louku. Zastaví mě klapot koňských kopyt a tátův hlas. Dopoledne někam všichni odjeli, zůstal jsem s tetou, ale před chvíli odešla domů dát strejdovi oběd. Běžím za tátou, chytí mě do náruče a posadí k sobě.

„Pojedeme do města?“ ptám se ho rozechvěle.

„Jo, tak nějak,“ odpoví nepřítomně. Nevím, co se mu honí hlavou. Mlčí, mlčím taky. Táta je už zase někde daleko. Svými myšlenkami. Nechce je vypustit ven ke mně. Oťukává mě svým pohledem. Za ošklivými šedivými zdmi leží jeho žena. Nemůže umřít. Ztrhaná tvář smazala bývalou krásu, bolest se usadila v očích. Trpí tiše, ani jednou si před nikým neposteskne.

„Musíš se postarat o Gustíka, slib mi to.“ Hlava skloněná až k jejím ústům zachytí sotva slyšitelnou prosbu. Poslední slova. Tvář se zkroutí utrpením. Zadržovaný dech při každé vlně bolesti zasípe do ticha.

„Pane Lindemanne, nemůže umřít. Jako by na někoho ještě čekala.“ Tázavý pohled lékaře spočine na mužově nerozhodné tváři.

„Doma zůstal nejmladší, Gusta, ještě nemá čtyři. Nechtěl jsem, aby viděl ženu v tak zuboženém stavu.“

„Přiveďte ho, čeká na něho.“

Sedím vedle něho mlčky, instinktivně cítím, že se něco děje a chvílemi k němu zvednu oči. Chybí v nich ta rošťácká jiskřička, kterou tam vždycky viděl. Jen zkoumavý pohled, co se dnes děje.

„Jedeme za maminkou…“

Vstřebávám větu. Jindy bych se zeptal, jestli na výlet, ale teď tuším něco nebezpečného v této návštěvě. Slova jsou podivně skoupá. Hučí mi v hlavě, chtěl bych je vymést. Nabourávají se do mého klidu.

„Do nemocnice, je vážně nemocná a chce tě vidět.“ Ticho. Jako při bouřce, než uhodí další hrom. Nevím, jak reagovat, jsem ještě malý.

„Vezmeme ji domů, tam se uzdraví,“ špitnu, ale tátovy slzy jsou příliš veliké, než abych je přehlédl. Potěžkávám je a potom napodobím.

V nemocnici je cítit zvláštní pach. Táta mi říká, že je to lyzol nebo tak nějak. Nemám čas nad tím přemýšlet, postrkuje mě k posteli, kde leží nějaká cizí osoba. Natahuje ke mně ruce. Ostatní postele jsou prázdné.

„Běž blíž k mamince.“

Nemůžu ji poznat. Je to ona, ale takhle vypadali nemocní vojáci z války, které jsem si prohlížel v nějaké knize. Udělám k ní dva kroky. Pohladí mě po hlavě. Ještě chce něco říct, ale pusa zůstane otevřena, oči se nějak divně stočí. Otec mě strhne k sobě, abych se nedíval, a odvádí mě sestra v bílém plášti.

Pak už si toho moc nepamatuji. Zůstala ve mně zpočátku obrovská propast, kam se vešel všechen smutek, a přesto v něm přetrvávala prázdnota. Nechápavě jsem se smiřoval s tím, že už ji nikdy neuvidím. Něco ji štíplo, dostala otravu a zemřela. Jak to mám přijmout? Nepamatuji se na pohřeb, ale maminčinu ruku a oči si v noci v posteli často vybavuji. Dřív jsem plakal a modlil se za ni. Teď už nedělám nic. Hledím do tmy, vzdor ve mně narůstá, říkají mi, že jsem sirotek a ještě nějak jinak. Parchant.

Prašivé slovo, nerozumím mu. Do našeho domu ho přinesla po svatbě otcova nová žena.

Někdy běžím za maminkou na hřbitov. Nehledají mě, zvykli si, že se toulám, a taky vědí, kam chodím. Dnes jim určitě nebudu chybět, zabíjejí prase. Viselo odevzdaně ve stodole na roznožce, potom ho sundali a položili na obrovský vál. Díval jsem se, jak ho řezník rozsekával, jak otec stahoval kůži ze sádla, jak házeli vnitřnosti do hrnce. V kamnech se už topilo a mně bylo ze všeho horko. Pach syrového masa mě vyhnal ven.

Přišla k nám zase ta cizí paní, naše nová macecha. Překvapila mě svou hubenou postavou, na můj vkus až moc, ale měla krásné husté vlasy stažené do přísného drdolu. Zástěra na modrých šatech už byla potřísněná krví, jak ji míchala, aby se do jelit nesrazila. Chtěl jsem vědět, co znamená slovo macecha, ale řekli mi, že jsem hloupý prcek, že to možná u ní budu mít dobrý, protože jsem nejmladší, ale oni už se těší, až vypadnou z domu.

Když jsem se vrátil, vytahovali z hrnce jitrnice. Kouřilo se z nich. Táta mi hodil jednu na talíř, jinak si mě nevšímal, jen se točil kolem té cizinky. Byla hodně veselá, pořád se smála, krájela sádlo do pekáče a celá zrůžovělá ho škvařila na plotně.

„Tohle bude tvoje nová maminka, v sobotu bude svatba.“ Možná se snažil rozptýlit moji zamlklost. Překvapil mě tím víc. Sousto mi uvízlo v puse, nemohl jsem polknout, odstrčil jsem talíř a utíkal ven. Nejraději bych se nezastavil. Pronásledovala mě poslední tátova věta.

„Gusto,“ křičel na mě otec, ale nevyběhl za mnou, jak jsem si přál. Zůstal s ní. Porcoval menší kusy masa a chystal je k další přípravě na hostinu.

„Musíme se zúčastnit svatebního obřadu,“ pitvořil se venku pohrdavě Franta. Nejdřív jsme šli do kostela, kde nám pan farář řekl, že máme novou matku. Nás se nikdo neptal a my jsme ji ani jeden nechtěli. Seděli jsme v lavici jako kuřata na hřadu a dívali se nepřátelsky na ženu, která se tak drze vetřela do naší rodiny. Chtěl jsem trucovat a odmítnout jídlo, ale na stole vonělo příliš mnoho dobrot. Podíval jsem se na sestry a bratry. Jedli. Nabírali si plné talíře. Zrádci. Rozlévala se ve mně lítost. Nakonec jsem se sklonil k polívce, která už pomalu stydla. Jsem slaboch. Když jsem dojídal kousek masa s knedlíkem a zelím, připadal jsem si ponížený sám sebou. Tátu jsem vůbec nepoznával. Pořád se smál, popíjel jakousi kořalku a chvílemi šeptal něco do ucha té nové ženské. I ona se smála a nás si vůbec nikdo nevšímal. Po obědě jsme se odšourali od stolu a zamířili ven k lesu.

„Tobě se, Metude, líbí?“ ve Frantově otázce bylo cítit opovržení.

„Ne, vždyť si ji prohlídni, už je to stará ženská.“

„Vy jste hloupí, není škaredá ani stará,“ zaprotestovala Hedvika, „jen vypadá jinak než naše maminka. Taky jí umřel manžel. Buďme rádi, že nepřivedla žádné svoje děti.“ Zmínka o mamince ve mně znovu vyvolala pocit smutku. Celou dobu jsem na ni myslel. Nepamatuji se, že bysme společně někdy něco slavili. Taky mě překvapilo tátovo chování.

„Všimli jste si, jak se choval táta?“

Franta mi snad četl myšlenky. Holky se uchichtly, Metud se zamračil.

„Jako holub na střeše.“

„Jak se chová holub na střeše?“ Někdy jsem nerozuměl jejich výrazům.

„Stejně bys tomu nerozuměl, prcku,“ okřikl mě Franta.

„Nech ho, podívej, jak je smutný,“ bránila mě Mici. Byla ze všech sourozenců nejhodnější. „Nechte toho, kluci, před ním nic neříkejte, ještě to vyzvoní.“ Snažila se je zklidnit.

„Já nic nevyzvoním, té maceše nikdy nic,“ bil jsem se do prsou. Zlost s lítostí se mi drala do hlasu. Otočil jsem se a utekl od nich. Pomlouvejte si, jak chcete. Ještě to neumím vyjádřit, ale nejraději bych se už domů nevracel, když tam sedí ta divná osoba, co se k nám vloudila na maminčino místo.

Po svatbě už nebyly dny nikdy tak pěkné jako předtím. Macecha se mě snažila ze začátku získat, ale neuměla to. Byla studená, každá její sladká věta vyzněla falešně. Naučil jsem se oblékat sám, od ní jsem nic nechtěl. Možná se ze začátku snažila zavděčit otci, ale s postupem času už nebyla tak vlídná a za všechny mé prohřešky mě trestala. Hlavně když to otec neviděl. Často jsem dostal výprask nebo na mě nezbylo jídlo.

„Neumíš poslouchat?“ Svištivá věta narážela na moji vzpurnost.

Utíkal jsem a přespával v seníku. Doma jim to po určité době nepřišlo a nehledali mě.

„Kde máte Gustu, pane Lindemanne?“ Častá otázka od sousedů.

„Někde zase zmizel, on se vrátí.“

Vracel jsem se, čekal jsem výprask, ale otec mě litoval. Zatáhl mě do vedlejší světnice a řekl: „Křič.“ Řval jsem jako na lesy, lískovka svištěla vzduchem nebo práskla do tátovy boty, ale mě se nedotkla. Hráli jsme spolu divadlo. Poražený principál bránil svou loutku.

„Křičí, ale slzu neuroní,“ komentoval výprask a macecha jen přitakala, že jsem zatvrzelé dítě, které zraje pro polepšovnu. Po otcově nepříliš přívětivém pohledu se stáhla a své účty si se mnou raději vyřizovala sama.

Venku bylo zase teplo. Punčocháče ležely ve skříni, oblékl jsem jen krátké kalhoty. Macecha dělala něco ve vedlejší světnici. Už jsem chtěl zmizet, ale uslyšel jsem její kroky. Smekl jsem se pod dlouhý dubový stůl, který stál uprostřed kuchyně. Propletl jsem se mezi nohami židlí a sledoval ji. Nalila do hrnce vodu, postavila ji na kachlová kamna a začala zatápět.

„Kde ten parchant zase je, ještě před chvíli jsem ho slyšela.“ Rozhlédla se po světnici. Naštěstí nezabodla svůj vzteklý pohled ke mně na zem. Napětí mě decimovalo. Sledoval jsem ji tiše. Vyndala z kredence nůž a sáhla za talíře, kde si schovala zbytek buchty. Ukousla si a vložila ji do kapsy. Včera na mě nezbylo. Vlna lítosti se drala ven. Polkl jsem a zaťal pěsti. Dojedla, nasypala brambory do mísy, ale měla jich málo. Vzala vědro a šla pro ně do sklepa. Nečekal jsem. Vystřelil jsem z místnosti a pelášil pryč. Od rybníka jsem uslyšel smích sousedových holek. Brouzdaly se ve vodě, stříkaly po sobě a hrozně se smály. Zastavil jsem se na břehu.

„Je tam hodně vody?“ Od táty jsem měl zakázáno se k jakékoli přiblížit.

„Ne, podívej,“ sestoupily kousek hlouběji, vrátily se ke kraji a zase po sobě stříkaly.

Slunce mi pralo do těla. Voda je živel. Rybník, zakletý do svého rámu, mírumilovně mlčel. Ohnal jsem se po dotěrné mouše a posunul se dál od břehu. Udělal jsem tři kroky. Pode mnou se rozevřel veliký prostor a už jsem letěl. Voda v puse se mi drala do plic. Nesnesitelně štípala, nemohl jsem popadnout dech, mával jsem zoufale rukama. Žába utopená v rybníku. Modrošedý svět. Samá voda, všechna se nedá spolknout. V uších nesnesitelný tlak. Měl bych křičet, měl bych…

Zachránil mě pan Harbich. Nikdy sem nechodil, dnes to bylo poprvé. Prý měl nutkavý pocit, aby zašel k rybníku. Holky zděšeně řvaly. Pan Harbich pro mě skočil a vytáhl mě. Co se mnou dělal, nevím. Někdo mi tlačil žaludek, někdo se mnou házel, vyzvracel jsem odpornou vodu a otevřel oči. Nade mnou se skláněl anděl. Kolem hlavy svatozář. Chvíli jsem ho přes přivřená víčka pozoroval. Znovu mnou zatřásl. Poznal jsem pana Harbicha. Za zády se mu ostře odráželo slunce, roztřísknuté do špičatého vějíře. Takové mají svatí na oltáři. Přežil jsem, měl bych být šťastný. Moje první setkání s vodou. Nevím, jestli mě kdysi pokřtili. Nepamatuji se na to.

Pan Harbich nedovolil, aby mě macecha zbila. Ležel jsem v posteli a čekal na ortel od otce. Sedl si ke mně na okraj pelesti a v jeho očích jsem uviděl slzy. Poprvé od matčiny smrti.

Když odešel na dvůr, nakoukla do světnice jeho žena.

„Seš zpupný parchant, všude musíš vlézt.“

Nechal jsem ji, aby mi řekla pár dalších škaredých slov. Měl jsem oči zavřené a mlčel jsem. Už jsem se nebál, že dostanu výprask. Byl to můj okamžik a já ho využil.

„Schovala jste si buchtu a mně jste včera nedala.“ Slyšel jsem, jak se zajíkla. Pootevřel jsem víčka a opovržlivě se na ni díval. Vystřelila z místnosti bez jediného slova.

O mém plaveckém dobrodružství se už nemluvilo. Metud mi slíbil, že mě příští rok naučí hýbat rukama i nohama, abych se neutopil. Teď ne, měl jsem z vody hrůzu. K rybníku jsem se nepřiblížil ani na krok. Coural jsem po dvoře mezi slepicemi, práskal bičem jako pasák koní, ale prchal před rozparáděným houserem, který hlídal své hejno. Slepice pyšně oznamovala snesené vejce. Hodil jsem po ní klackem, ale uhnula a dál vyřvávala svou vítěznou synkopu. Vyběhl jsem ze dvora a narazil na kostelníka.

„Jdete zvonit? Můžu s váma?“

„Pojď,“ chytil mě kolem ramen. Všichni cizí mě ve vesnici trochu litovali. Cupital jsem vedle něho. On velký krok, já dva malé, abych se mu vyrovnal. Vylezli jsme na věž, kostelník odzvonil a vyklonil se ven.

„Není dobře vidět.“ Protáhl nohy do okna a posadil se na poslední výstupek. „Máš tu místo.“ Odsunul se ke kraji a ukázal mi vedle sebe. Seděli jsme spolu ve výšce asi šestnácti metrů, celá stavba měří dvacet. Pod námi malé domečky jako pro panenky. Pohupoval jsem nohama a rozjařeně hulákal. Starý muž se blaženě usmíval. Dole se najednou začaly objevovat postavičky, ale byly tak malinké, že bych je asi posbíral do dlaně. Křik zespodu sílil, probral i kostelníka, s námahou se vtáhl dovnitř a mě tam ještě chvíli nechal, než si srovnal ztuhlé nohy. Uviděl jsem prázdné místo vedle sebe, hluboký prostor dolů a udělalo se mi špatně.

„Já se bojím,“ vykřikl jsem úzkostlivě. Křeč mi stáhla prsty, zaťaté do rámu okna.

„Ty hrdino.“ Kostnaté ruce mě vtáhly dovnitř, spadl jsem na kolena a chvíli zůstal nehybný, než jsem se vzpamatoval. Tělo se pomalu uvolňovalo, sedli jsme si vedle sebe a zhluboka dýchali. Na schodech se ozvaly rychlé kroky. Ještě ve věži jsem ucítil pádnost otcovy ruky. Spíš ale měl dostat kostelník. Poprvé jsem někomu odpustil. Svět se mi dnes zdál úplně jiný.

Toulky

Divoce plácám do hladiny a honím Ottu. S vodou se už dávno přátelím. Tulí se ke mně a věrně se ke mně vrací, i když ji prudkým pohybem odstrčím. Mám rád její objetí. Hladké, mazlivé.

Rybník, kde jsem se před sedmi roky topil, je pro nás malý. Mocně zabírám pažemi, abych byl první u břehu, ale prohrávám.

„Seš chudej, málo jíš. Podívej.“ Otta zatne pěsti a od ramene k lokti mu naskočí vypracovaný sval.

Zkouším to také, ale jen ho rozesměji. Šprechtíme spolu německy. Je mi jedno, jaký jazyk používám. Doma se mluví česky, ale protože musí táta mluvit s německými sousedy po jejich, sem tam zapomene a nepoužije svou mateřštinu. Vždycky říká, že je dobré znát jazyky a že se neví, kdy je budeme potřebovat. Maminka byla Češka, také macecha pochází z české rodiny. Ve vesnici je málo Čechů, ale nikomu to nevadí a skoro všichni mluví jak německy, tak česky. Lehce se to naučím při hře s kamarády. Naše řeč je vánočka propletená českými i německými slovy. Otta se nadechne a ponoří se pod vodu. Trochu zaváhám, pořád se mi vrací můj první neslavný křest vodou, ale když několikrát zopakuji stejný pohyb, přestanu se bát.

Za chvíli vykouknu, ale hned následuji Ottu.

„A teď závody,“ zavelí.

Postavíme se na start. Na kostelní věži to cinkne. Leknu se. „Kolik může být hodin?“

„Půl.“

„To slyším, ale kolikáté.“

„Asi už dvanácté, jsme tady dlouho.“ Ottův obličej se na mě nejistě otočí. Hře je konec. Vylézáme z vody. On loudavě, já ve spěchu. Voda mi naráží na tělo a brzdí mě, abych se rychle dostal na břeh. Proti mně těžký val, dává mi pocítit svou sílu.

„Přijdeš odpoledne?“

„Nevím, doma bude poprask. Měl jsem zatopit, než přijde macecha z pole, aby mohla hned vařit.“ Představuji si ji. Stojí v kuchyni jako bohyně pomsty, připravená mě přibít pohledem hned na prahu a potom srovnat něčím, co jí přijde první do ruky.

Slyším, jak haraší u kamen, práská dvířky, aby ze sebe dostala vztek, a sotva vkročím do místnosti, chytí mě za ruku. Vařečka mi tančí po zadku. Tvrdé údery, bodnutí od zmije. Napjatá látka starých trenýrek povolí a na ni zasvítí můj neopálený zadek, ještě mokrý od vody. Vymlátila ho tam z látky. Vysmeknu se jí, pohoršeně zakrývám svou zadní část a couvám ven.

„Parchante, aspoň si to budeš pamatovat. Jdi se převlíct.“ Hrábnu do skříně, vytáhnu suché trenýrky, kalhoty a košili si připravím navrch prádla. Když odejde pro něco do komory, tiše se vyplížím z domu. Žádné loučení. Úprk. Sebrala mi právo na hru.

Doma mě často neviděli několik dní, ani mě nenechali hledat četníky. Věděli, že se vrátím, až ze mě vyprchne všechna zlost. Dnešní ponížení si v sobě dlouho ponesu. Zastavil jsem se na cestě. Musím zmizet někam hodně daleko. Strýc v Olomouci je nejdál.

„Kampak máš namířeno, Gusto?“ Kostelník se pomalu belhá ke kostelu. Dnes se k němu nepřidám.

„Nikam, byl jsem se koupat,“ lžu. Vlastně nelžu. Byl jsem u rybníka s Ottou. „Je z věže vidět až do Olomouce?“ sonduji.

„Kdepak, nějaký velký výhled zakrývá lípa, nepamatuješ se na to?“

Nepříjemná vzpomínka mi stáhne tvář. „Ani nevíte, kudy se tam jde?“

„To bys nedošel, je to takových šedesát kilometrů, musel bys směrem na Litovel. Ale nestraší ti v hlavě nějaký bláznivý nápad, že?“

„Ne, za chvíli jdu na oběd, dnes máme bramborové šišky s prachandou.“ Sám při tom polknu, hlad se mi zakousl do žaludku. Macecha už asi chystá na vále těsto a vzteká se, že jsem mohl přinést aspoň dřevo na topení. Anebo tuší, že zase zmizím a ona bude ráda, protože bude ode mě na chvíli pokoj.

Loudavě jsem prošel vesnicí, abych nebyl nápadný svým spěchem, a vydal se směrem na Litovel. Kousek za posledním domem jsem se rozběhl. Už bych nechtěl potkat někoho z Frankštátu. Chvíli jsem šlapal po cestě. Prach se mi postupně usadil na botách, že jsem si na nich mohl prstem malovat. Odbočil jsem na mez, nohy dopadaly měkce do trávy, slunce se opíralo do zad. Jsem vandrovník, který se vypravil do světa. Neuměl jsem vyjádřit svůj pocit, celý mnou prostoupil a nadnášel mě. Kdybych mohl zpívat, hulákal bych na celé okolí. Ale nechtěl jsem nikde budit pozornost. Nevím, jak dlouho jsem se trmácel. Z hladu mně začaly nohy slábnout. Přemýšlel jsem, kde mám poprosit o jídlo. Po poledním koupání jsem měl hlad už doma a od té doby uplynula hromada času.

Zastavil jsem u jednoho domu. Mladá žena právě věšela prádlo na šňůru. Vyrušilo ji zuřivé štěkání psa. Naštěstí byl uvázaný, proto jsem se odvážil vstoupit. Poprosil jsem o chleba. Upustila do mísy košili, kterou chtěla připnout, a trochu překvapeně se na mě dívala. Měla stejné oči jako maminka, i v tváři jí byla podobná. Zmlkl jsem, nemohl jsem od ní odtrhnout pohled. Myslel jsem, že řekne: „Gustíku, kde ses tak dlouho toulal, čekala jsem, že za mnou přijdeš.“ Ale neřekla to, jen se zeptala, odkud a kam jdu.

„Do Litovle,“ řekl jsem unaveně. O Frankštátu jsem se nezmínil.

Na naši vesnici si už nevzpomněla, protože ji překvapila vzdálenost, kam mám namířeno.

„Ale to je ještě daleko, proč s tebou někdo nejde?“

„Musím něco vyřídit, všichni jsou na poli,“ zalhal jsem.

„Mám od oběda zbytek polívky, pojď.“

Chvíli jsem čekal, než ji ohřeje. Fazolačka voněla česnekem jako vánoční pečínka. K tomu mi ukrojila veliký krajíc chleba a dívala se, jak jsem s chutí baštil. Pořád jsem po ní pokukoval. Seděla za stolem a zvědavě se na mě dívala. Vlasy měly stejnou barvu jako moje. Letní modré šaty s krátkým rukávem odhalovaly na ruce drobné světlé pihy.

„Nebyla jste někdy ve Frankštátu?“

„Ne. Proč?“

Polkl jsem, najednou mi připadala otázka hloupá.

„Někoho mi připomínáte.“

„Někoho blízkého?“

„Žádného blízkého, už je vzdálená. Myslel jsem, že vy…“ Zamotal jsem se do řeči, které jsem nechtěl nikomu vyprávět. Možná jí to došlo, pořád se na mě usmívala. Teď se mi zdálo, že se jí ve tváři objevila lítost. Nenechal jsem se nikdy nikým litovat a cizí osobou teprve ne. Uchopil jsem lžíci a rychle dojedl. Z talíře jsem vybral polévku do poslední kapky. „Děkuju za pohoštění.“ Doma jsem nikdy tak plný talíř nedostal. Ale to jsem jí nechtěl říct. Šla se mnou až ke vratům. Rád bych ještě něco hezkého připojil, když jsem měl děkovačku za sebou, ale nic chytrého mě nenapadlo. Pes na mě už neštěkal, běhal kolem boudy a řinčel řetězem. Kdyby byl blíž, pohladil bych ho, ale nechtěl jsem se vracet na opačnou stranu dvora. Na cestu jsem dostal namazaný krajíc chleba. Něco ve mně hrklo a ze mě vypadla věta.

„Jste na mě hodnější než macecha.“ Zastyděl jsem se, že to vypadá, jako bych se chtěl nechat litovat, a tak jsem honem zabouchl dřevěnou branku. Po několika krocích jsem se otočil. Už zase věšela zbytek prádla. Nedívala se za mnou. Košile, kterou měla v rukách při mém příchodu, se třepetala na šňůře. V teplém větru za mnou mávala volnými rukávy.

Šlo se mi hned lépe, těžký krok jsem nechal za vrátky u té hodné paní a břicho spokojeně vrnělo. Ze začátku jsem si krátil chvíli pozorováním krajiny, ale jak jsem se přibližoval k Litovli, padla na mě únava, že jsem se sotva vlekl. Slunce se pomalu stáčelo k západu. Začal jsem počítat každý odraz nohy do padesáti a potom zase znovu. Nejdříve česky, potom německy. Bezmyšlenkovitě jsem šlapal, hlava tupě nepřemýšlela nad ničím, jen jsem cítil potřebu se najíst a odpočinout si. Před Litovlí jsem zaslechl hluk z hospody. Kdybych měl jít ještě několik kroků, asi bych spadl. Otevřel jsem dveře a vstoupil. Krajina venku se koupala v modrém indigu. Ve světnici se táhlo ponuré šero od tmavých stolů a židlí, ale svítilo se tam. Tlustý hospodský s čepicí, jakou jsem později viděl na Ladových obrázcích, roznášel pivo. Hlasy u stolu utichaly. Pohledy všech se stočily na mou postavu. Nebyl jsem žádný velikán, na svůj věk spíš menší, nikdo by mi nehádal jedenáct. Blond vlasy byly spečené potem, hnědé oči se unaveně dívaly, na puse zůstaly zbytky marmelády z namazaného chleba, který jsem už dávno snědl.

„Schau, ein kleines Waldmännchen,“ ozvalo se od stolu německy.

Sklopil jsem oči na ruce. Byly zaprášené, obličej asi taky.

„Odkud jdeš?“ naklonil se ke mně hostinský.

„Od Šumperku.“

„Utekl jsi z domu?“

„Ne, jdu za strýcem do Olomouce.“

Ticho v místnosti přerušil výbuch smíchu. Ujala se mě paní hostinská. Změřila je pohoršeným pohledem a poslala mě do kuchyně. Dva tlusté krajíce se sádlem a škvarky mě postavily na nohy. Přejedl jsem se. Odvedli mě do podkrovní světničky a pak už nevím, ani jak jsem se dostal do postele, ani co se mi zdálo. Kupodivu jsem vstal brzy ráno. Bolela mě lýtka a šlapky chodidel, ale chystal jsem se, že hned po snídani vyrazím. Sestoupil jsem do výčepu a vděčně sáhl po hrnku mléka a krajíci silně namazaného chleba. Poděkoval jsem a měl se k odchodu.

„Umíš plavit koně?“ zeptal se hospodský. „Zůstaneš tady celý den, zítra pojedeme do Olomouce se zásilkou, odvezeme tě ke strýci.“

Nikdy jsem koně neplavil, ale dnes jsem byl přesvědčený, že to dokážu. Okšírovali mi dva černé vraníky, na jednoho mě posadili a vyrazili jsme k Moravě. Koně šli naštěstí sami. Jejich plavení jsem už nikdy nezažil. Vznášel jsem se ve vodě na hřbetě nejušlechtilejšího zvířete, které pochopilo, že mi nesmí ublížit. Volnost pohybu splynula ve dvojím rytmu. V kráse vzepětí zvířete a vystříknuté vody. Slunce se provléklo kapkami, sklouzlo pod hladinu a já jsem se smál čím dál hlasitěji a čím dál víc. Nádherný pocit svobody. Celý život jsem za ní pospíchal.

V Olomouci nastal problém s hledáním strýce. Byl to tátův bratr. Věděl jsem, že bydlí ve druhé ulici pod Dolním náměstím. Některé domy měly zvonek se jménem, otevřel jsem vrátka a pročítal příjmení. Ta komická mě rozesmála, třeba Strašipudka nebo Nejezchleba.

„Kdybych se takhle jmenoval, nechal bych se přejmenovat,“ hlaholil jsem ode dveří. Můj doprovod na mě dělal pohoršené posunky. Výstražně položený prst na ústa mě měl umlčet. Ale další nepovedené příjmení zase vyvolalo výbuch smíchu. Hledali jsme skoro půl hodiny. Nakonec jsme natrefili na domorodce, který pana Lindemanna znal a zavedl nás k němu. Strýc myslel, že jsem přijel s otcem, ale můj doprovod na mě trochu žaloval. Některé věty vyslovené náznakově jsem moc nechápal, ale strýc se ke mně sklonil a pohladil mě. Mlčky nade mnou stál a bez jakéhokoli slova o něčem přemítal. Cestou jsme si s kočím povídali. Vyprávěl jsem mu o rodičích a maceše, o svých útěcích z domu. Poslouchal. Nijak se k tomu nevyjadřoval, až před Olomoucí.

„Taky jsem něco podobného zažil. A vidíš, jsem tady a celkem spokojený. Nikdy se nesmíš nechat složit na lopatky.“ Plácl mě do zad, až to zadunělo. Jsem přesvědčený, že jen kvůli tomu se na mě nezlobil, když jsme si dům od domu hráli na Holmese.

Zůstal jsem týden. Teta se mě ujala. V hlavě se mi smíchaly všechny budovy kostelů, kašny a orloj a také vyprávění o nich. Nejvíc se mi líbila katedrála svatého Václava. U nás takový kostel nemáme. Okouzlovala mě všemi kudrlinkami a maličkými věžičkami. Byla celá nazdobená jako dort, který jsem viděl ve městě u mistra cukráře Dejmala. I tam mě teta zavedla a koupila mi něco tak dobrého, co jsem v životě nejedl. Škoda, že jsme spolu mlsali jen dvakrát. Naposledy to bylo před odjezdem. Na jazyku se mi rozplynul plněný věneček politý čokoládou. Blaženě jsem se olízl. Že mám ještě chuť, jsem ale najevo nedal.

Prostranství katedrály přitahovalo historií zabitého panovníka. Prohlížel jsem si dlažbu kolem a hledal stopy po krvi. Teta mi však řekla, že to bylo hodně dávno a déšť všechno smyl. Vrátil jsem se sem několikrát. Na zdech postávali svatí a knížata. Dívali se moudře a na mě zároveň i vyčítavě. Vešel jsem dovnitř, okny sem dopadalo světlo na oltář, všechno bylo studené a vznešené. Dostal jsem strach, že se svými útěky dopouštím hříchů. Začal jsem se modlit, ale ne modlitbu, kterou mě naučily sestry. Svoji. Sepnul jsem ruce a prosil, aby se doma všechno změnilo. Svatí se na mě strnule dívali, nikdo nepokynul hlavou. Zezadu se nečekaně ozvaly varhany, lekl jsem se a pelášil ven. Kontrapunktické variace složité fugy otřásly klenbou. Řítily se na mě, zaplnily prostor nadzemskou krásou. Bál jsem se, že ji znesvětím svou přítomností. Zastavil jsem se kus od kostela a dlouho poslouchal, než hudba dozněla. Brzy jsem pochopil, kterými ulicemi se dostanu domů, a po dvou dnech jsem jen nahlásil, kam jdu. Přicházel jsem přesně, jak jsem slíbil. Pravidelně jsem se zastavil před orlojem a zvědavě na něm pozoroval umělecké výjevy. Uprostřed stála nějaká paní v červených šatech, vypadala, jako by stála na kazatelně, a kolem ní se vznášeli andělíčci. Nejvíc mě zaujaly ciferníky hodin a ročních období. Ciferníků a ručiček tam bylo víc, ale nezajímalo mě, na co jsou. Líbily se mi, že jsou ze zlata. Srovnával jsem je s hodinami na frankštátské kostelní věží. Bohužel naše dopadly hůř, třebaže mi byly důvěrně známé.

Na macechu jsem si nestěžoval, kdykoli se na ni někdo zeptal, zmlkl jsem. Nechtěl jsem žalovat, ale byl jsem už tak chytrý, že stačil pohled nebo náznak a strýc už věděl své.

Jednou jsem zaslechl tetu, jak mě lituje, že jsem kost a kůže.

„Roste, nejcitlivější dětství má za sebou, za chvíli půjde do učení a zmizí z domu. Co s tím můžeme nadělat,“ povzdechl si strýc.

Mohli. Lítost nikomu nepomůže. Tajně jsem doufal, že si mě nechají v Olomouci, když neměli děti, ale taková myšlenka je ani nenapadla. Asi se báli mé neposlušnosti nebo mých toulavých bot. Nechtěli si narušit svou volnost a já bych nepředvídatelně bořil jejich stereotyp. Poslali mě dál, tam kam jsem patřil.

Přišel den mého odjezdu. Teta mi nabalila výslužku, strýc mě posadil do vlaku a domluvil s průvodčím, aby mě ve Frankštátu z vlaku vysadil. Poděkoval jsem, měl jsem stažené hrdlo, ale nebrečel jsem. Zůstal jsem ještě chvíli na chodbičce, díval se na strýce a čekal, až se pohne vlak.

Na poslední chvíli nastoupila do vozu mladá žena s asi šestiletým dítětem. Babička je doprovázela na perón. Matka hledala v kupé volná místa, uložila si tašku a zůstala sedět uvnitř. Chlapec vyběhl na chodbičku k oknu, díval se na babičku, něco mu říkala, ale on jí nerozuměl. Rozplakal se. Brečel tiše, slzy mu tekly po tváři. Vlak se pomalu rozjížděl, v chodbě jsem stál jen já. Uhnul jsem mu, když se rozběhl k zadním oknům, aby ji co nejdéle viděl. Vlak nabíral rychlost, babička se stala malým mávajícím bodem, perón zmizel. Chlapec se opřel čelem o okno a tiše, bez jediného hlesu, plakal. Užasle jsem na něho hleděl. Přede mnou stála kopie mého smutku. Stačil jsem jen zvednout ruku směrem ke strýci. Rozjetý vlak mi ho sebral.

Domů jsem z nádraží nespěchal. Strýc mi dal sice pro otce dopis, ale nevěřil jsem, že mě nějak zachrání před výpraskem.

„Už se vrací,“ zaslechl jsem za plotem. Určitě se to týkalo mě.

Srdce se divoce plašilo, když jsem položil ruku na kliku. Bylo zamčeno. Sáhl jsem na dvoře pod kámen a odemkl. Neměl jsem hlad, ve vlaku jsem dojedl dva krajíce chleba se sádlem a kousky masa, i dobrou buchtu od tety. Jen ze zvědavosti jsem se podíval, jestli jim nezůstala od oběda polívka. Na kamnech stály jen hrnce s teplou vodou a lavici u kamen zarovnali prázdným špinavým nádobím. Byly žně, všichni pracovali na poli. Položil jsem dopis na stůl a vyšel na zápraží. Nemohl jsem jít za kamarády, rozčílil bych rodiče ještě víc, že oni pracují a já si hraji. Napadl mě hřbitov. Už jsem tam nechodil tak často, spíš už skoro vůbec. Styděl jsem se ukázat před maminkou, když jsem pořád zlobil a utíkal. Vzal jsem to přes louku. Natrhal jsem všechny možné barevné květy a loudal se k bráně.

Kolem projela Líza na kole. Prudce zastavila a vykřikla. „Počkej, ty to schytáš. Kdes byl?“

„Co je ti po tom.“ Popadla mě zlost. „A co ty se tady projíždíš, když máš doma pomáhat?“

„Však pomáhám, poslali mě se vzkazem kvůli mlácení. Dělám povřísla a taky vážu snopy. Lenochu,“ procedila teď už nepřátelsky. Oči jí sklouzly na kytku. Zmlkla. Obličejem se jí kmitl pocit viny. „Taky jsem tam dlouho nebyla,“ řekla rozpačitě.

„Pojď se mnou,“ lákal jsem ji.

„To nejde, matka by se zlobila.“

„Macecha není tvoje matka. Řekni, že jsi na ně musela čekat. U koho jsi vlastně byla?“

„U Wintrů, mají mlátičku.“

„Pojď,“ uchopil jsem rukama řídítka.

Neodmlouvala. Za křížem jsme našli špinavou sklenici. Někdy v květnu jsem do ní donesl poslední kytku. Líza ji umyla. Pumpoval jsem, co jsem mohl. Voda stříkala na všechny strany, jak se prudce rozbíjela na kamenném chodníku.

„Kde ses toulal?“ Lízin hlas už nepřikazoval, působil smířlivě.

„V Olomouci u strýce.“

„A jak ses tam dostal?“ Provrtala mě užaslým pohledem.

„Do Litovle pěšky a potom jsem se svezl na voze.“

„Ty jo, pěšky, takovou dálku. Já vím, proč utíkáš. Taky bych někdy nejraději zmizela. Třeba se brzy vdám.“

Podíval jsem se na ni. Nebyla nejhezčí, ale už měla prsa a takový holky se můžou vdávat. Nepodobala se mamince, jen vlasy měla stejné. Maminka byla krasavice a taky pořád veselá. Lízu jsem málokdy slyšel se smát. U nás se neozýval rozjařený zvonivý smích, i macecha po svatbě přestala a domem se ozýval jen její křik, nadávky a příkazy.

Líza se vrátila na pole. Teď všichni vědí, že jsem doma. Sedl jsem si na zem vedle maminčina hrobu a zamyšleně se díval na kovový kříž. Jméno, datum narození a úmrtí. Tak málo po ní zůstalo. Ve skříni visely několikery šaty, teď už je oblékly doma holky, aby se ušetřilo. Táta se ze začátku sice mračil, určitě mu to připomnělo nějaké okamžiky s ní, ale zvykl si. Vytratila se z našeho života. Další dny smazávaly vzpomínky, a kdyby nezůstalo v šupleti pár fotek, asi bych si ji těžko vybavoval.

Vzal jsem konev a začal do ní pumpovat vodu. Nemělo smysl vytrhávat trávu, rostla po celém hrobě. Jen u kříže se plazily jakési dvě trvalky. Zalil jsem hrob několika konvemi, potom jsem se rozhlédl, kde měly vysázené na rovech květiny, a začal kropit. Jeden za druhým. Teď sem nikdo nepřišel, bylo teplé odpoledne, všichni byli doma nebo na poli. Skončil jsem k večeru. Vyrušily mě dvě babky, které se tady zastavily. Skoro celý hřbitov byl zalitý. Měl jsem rozmáčené boty a lýtka zašpiněná od hlíny ze dna konve. Ještě jednou jsem zapumpoval a umyl se.

„Měla bys mě ochránit, aspoň dneska,“ špitl jsem u matčina hrobu. Bylo tady takové ticho, že jsem měl strach, aby mě neslyšely černě oblečené stařeny, které na druhé straně hřbitova něco nebo někoho německy pomlouvaly. Jednotlivá slova se odrážela od kamene stejně tvrdě jako hrkání vozíku po kamenité cestě.

Pomalu jsem se coural domů. Ve světnici se svítilo. Hledal jsem očima dopis, ale už neležel na ubruse. Otec seděl za stolem a mlčel. Pozdravil jsem. Všechny oči se na mě upřely. Metud s Frantou trochu s lítostí, holky se strachem. Macecha byla opřena o kredenc a vysílala zlověstné pohledy ne ke mně, ale k otci.

„Dej jídlo na stůl, pojíme,“ pronesl otec do ticha, ale na mě se nepodíval. Mici pokládala tiše talíře a lžíce, Metud postavil hrnec s mlékem, Líza vytáhla z trouby pečené brambory. Všechny jejich pohyby se mi zdály poplašené. Nejistě si sedli ke stolu. Pořád jsem stál poblíž dveří, připravený utéct, kdyby mě chtěli zase bít.

„Sedni a jez,“ ukázal otec na židli a první si položil na talíř brambor.

„To mu nic neřekneš?“ vyvřískla macecha. „Milostpán si udělá výlet, my se tady o něho celej čas bojíme a ty děláš, jako by s námi právě přišel z pole.“

„Mlč,“ ozvalo se hromově kuchyní. A potom nečekané bouchnutí do stolu. „Seš ta poslední, která se o něho bála. Oženil jsem se proto, aby měly děti matku, a ne abys nejvíc ubližovala tomu, kdo se neumí bránit.“ Těžce oddechoval, rozhlédl se po nás, posadil se, ještě chtěl něco říct, ale pak jen odevzdaně dodal. „A teď jezte.“

Lžíce zazvonily o talíř. Snědl jsem jen jeden brambor. Žaludek odmítl další sousta. Ruce se mi klepaly jako nemocnému člověku. V puse jsem měl najednou vyprahlo, vypil jsem celý hrnek mléka naráz. Zůstal jsem pokorně sedět. Macecha s námi nevečeřela, uraženě zmizela v ložnici. Byl jsem celý sevřený. Takový pocit zažívá odsouzený před popravou, prolétlo mi hlavou.

„Běžte spát,“ zavelel otec, když jsme dojedli. „Ty tady zůstaň,“ kývl na mě.

Roztřásl jsem se ještě víc.

„Mrzí mě, že utíkáš z domu. Lidi ve vesnici si toho všímaj. Až budeš mít pocit, že ti někdo ubližuje, přijď za mnou. Ale i ty se musíš snažit.“ Vstal od stolu, vyndal strýcův dopis z kapsy a hodil ho do kamen. Na posledních žhavých uhlících vzplál. Nikdo se nedozvěděl, co v něm bylo.

Snažil jsem se, ale bylo to málo platné. Ženská mstivost se dá těžko překonat a žalovat se mi nechtělo. Toulal jsem se dál. V létě to nevadilo, horší to bylo, když začala škola.

Macecha také nevyvolávala první dny žádný konflikt. Dlouho to však nevydržela. Proto jsem zase zmizel. Léto bylo krásné, na louce se krčily homole sena, voněly, až jsem dostával závrať. V podvečer jsem se zavrtal a nebylo hezčího spaní nežli v pichlavé hromadě. Myslel jsem zprvu, že to voní mateřídouška, ale tolik jí na louce nemohlo být. Jetel a všechny trávy kolem namíchaly koktejl, který jsem nutně potřeboval ke svému životu. Ležel jsem schovaný uvnitř kupky, zhluboka dýchal a vnímal ticho. Bylo každým okamžikem hlubší, omamovalo mě, vyvolávalo nejhezčí představy a uspávalo. Tak rád bych vyhověl otci a zůstával doma ve své posteli, ale myslím, že se mnou otec soucítil jen chvíli poté, co si přečetl strýcův dopis. Pořád hodně pracoval. Doma chtěl mít klid a příčilo se mu stále řešit moje prohřešky. Uhýbal jim a macecha si to vysvětlila po svém. Neuměl jsi mě, táto, pochopit, nebo ti na mně moc nezáleželo. Ani to slovo parchant jsi nezakázal. Ptal jsem se na to několikrát Franty a Metuda, byli nejstarší, a nikdo jim tak neříkal. Až mě jednou zavolala Mici.

„Pojď, něco ti ukážu,“ rozčíleně na mě kývla, hlas jí přeskakoval. Uklízela v pokoji, na stole ležel obraz, v rukách držela nějaký dopis. „Přečti si to.“

Četl jsem ho, ale moc jsem tomu nerozuměl. „Co to má být?“

„No přeci je tady jasně napsané, že nejsi Lindemann, ale Kučera. Našla jsem to schované vzadu za rámem obrazu.“

Vstřebával jsem pravdu po kouskách. Musela mi to znovu vysvětlit. Pusa se mi zkřivila k pláči, ale nerozbrečel jsem se. „Ale vždyť můj táta je můj…,“ opakoval jsem tvrdošíjně.

„Není. Proto ti macecha říká parchante. Už tomu rozumíš?“

Nerozuměl jsem, jen jsem pochopil, že jsem v této rodině úplně cizí. Utekl jsem za strýcem do Bratrušova. Všechno jsem mu řekl.

„Táta je ten, kdo tě vychoval, a to je Lindemann, ne nějaký Kučera.“

„Proč mi to nikdy neřekli?“

„Seš ještě malý, určitě by ses to později dozvěděl. A Mici by zasloužila na zadek, že ti to vyzvonila.“

Netušil, že tentokrát od táty dostala, když jsem zase zmizel. Přiznala se mu. Vracel jsem se pozdě večer, byla už tma, Šumperk byl špatně osvětlený a já dostal strach z neznámých stínů. Na poli jsem zahlédl kupky sena. Téhle výzvě jsem nikdy neodolal. Nemohl jsem usnout. Dlouho do noci jsem přemýšlel o strýcových slovech. Není to můj táta. Lindemann byl spíš škarohlíd, maminka zase hodně veselá, Mici říkala, že byla krasavice, ona tomu rozumí, a Kučeru asi hodně milovala. Neznámá slova mě lechtala, vybavil jsem si zamilovanou Lízu, kterou jsem špehoval večer v zahradě. Bude se vdávat, její Pepa ji potmě u branky vždycky líbal a kdoví, proč se tam hihňali. Představoval jsem si pana Kučeru, vlasy jsem měl po mamince, ale strýc říkal, že jsem celý otec. Jednou jsem se prohlížel v zrcadle. Viselo v koupelně hodně vysoko, aby se v něm mohl otec holit. Přistavil jsem si židli a pozoroval chvíli své hnědé oči, protáhlou pohublou tvář a plné rty. Líbil jsem se sám sobě. Ale to se asi líbí skoro každý. Pak už jsem se o svůj zjev nezajímal. Někdy jsem zahlédl svůj obličej v hladině řeky, ale tekoucí voda ho rozmazávala do stran, vypadal jsem, jako by mě chtěla odfouknout vichřice.

„Byl to hezký člověk, tvojí mámě se nedivím, ale když se zamiluješ takhle pozdě, musíš mít taky kus odvahy. Svazoval ji sňatek s tvým otcem.“ Strýc byl maminčin bratr, byl na její straně, ale určitě by se stejně vyjádřili i v Olomouci. Maminku měli všichni rádi, to mi prozradili, jen nad macechou kroutili hlavou.

Na svých toulkách jsem zůstal tři dny. Nedělal jsem si starosti, že budu chybět ve škole. Pan učitel si pak jistě neodpustí otázku, kam jsem zase zmizel. Nikdy jsem nekradl, doma mi odmala vtloukali do hlavy, že se na takového člověka potom dívají celý život špatně. Poprosil jsem a udělal andělský kukuč, nad kterým se každý smiloval. Někdy mě mile překvapili i s jídlem, co zbylo od oběda. Snědl jsem cokoli, i kdyby mi ukrojili jen suchý chleba, ale to se nikdy nestalo. Hospodyně na něj vždycky něco namazala, nebo vyndala buchty od neděle. Táta se zlobil, že žebrám, já to tak nebral a vždycky jsem nabízel, že s něčím pomůžu. Nanosil jsem do kuchyně dřevo nebo vodu, jednou mě dokonce nechali kolébat děcko. Řvalo a jeho matka chystala ve spěchu oběd. Byla to nejhorší služba, ale dostal jsem potom polívku a kucmoch. Spálil jsem si pusu, jak jsem pospíchal. Chtěl jsem rychle vypadnout, aby mě zase neposadili ke kolíbce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebeské komando.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.